Bio je 1. novembar 2002,
moj prvi dan na mestu direktorke,
ali ne i moj prvi dan u školi u filadelfijskom okrugu.
Maturirala sam u državnim školama u Filadelfiji
i nastavila da predajem specijalno obrazovanje narednih 20 godina
u siromašnoj školi s lošom reputacijom
u Severnoj Filadelfiji,
gde je kriminal u zamahu
a siromaštvo je među najizraženijim u zemlji.
Nedugo nakon što sam ušetala u moju novu školu,
izbila je ogromna tuča među devojkama.
Nakon što su stvari ubrzo bile pod kontrolom,
odmah sam sazvala sastanak
u školskoj sali
kako bih se predstavila kao novi direktor škole.
(Aplauz)
Ušla sam ljutito,
pomalo nervozno -
(Smeh) -
ali bila sam odlučna
da podesim ton za moje nove đake.
Počela sam da navodim, što sam odvažnije mogla,
kako očekujem da se ponašaju
i šta očekujem od njih da nauče u školi.
A onda je iznenada
devojka skroz s kraja sale
ustala
i rekla: "Gospođo!
Gospođo!"
Kada su nam se pogledi sreli, rekla je:
"Zašto ovo stalno nazivate školom?
Ovo nije škola."
Jednim izlivom,
Ešli je izrazila ono što sam ja osećala
i nikada nisam bila u stanju da do kraja artikulišem,
sopstveno iskustvo pohađanja niskorangirane škole
u istom delu grada, pre mnogo, mnogo, mnogo godina.
Ta škola definitivno nije bila škola.
Prebaciću se brzo deceniju kasnije do 2012,
kada sam treći put za redom postala direktorka niskorangirane škole.
Trebalo je da budem četvrti direktor "Stroberi menšna" za četiri godine.
Škola je označena kao "niskorangirana i trajno opasna"
zbog loših rezultata na testovima
i velike količine oružja,
droga, napada i hapšenja.
Malo kasnije, kada sam prišla vratima moje nove škole
i krenula da uđem,
otkrila sam da su vrata zaključana lancem,
i mogla sam da čujem Ešlinin glas u uhu
kako govori: "Gospođo! Gospođo!
Ovo nije škola."
Hodnici su bili senoviti i mračni zbog lošeg osvetlenja.
Bilo je na tone hrpa polomljenog starog nameštaja
i klupa u učionicama,
i bilo je na hiljade nekorišćenih materijala i resursa.
To nije bila škola.
Kako je godina prolazila,
primetila sam da su učionice skoro prazne.
Đaci su bili naprosto preplašeni:
preplašeni da sede u redovima, strahujući da bi se nešto moglo desiti;
preplašeni jer su ih često zadirkivali u menzi zato što jedu besplatnu hranu.
Bili su preplašeni od svih tih svađa i maltretiranja.
To nije bila škola.
A potom, tu su bili profesori,
koji su bili izuzetno uplašeni za sopstvenu sigurnost,
te su imali mala očekivanja i od đaka i od sebe samih
i bili su u potpunosti nesvesni svoje uloge
u uništavanju školske kulture.
To je zabrinjavalo više od svega drugog.
Vidite, Ešli je bila u pravu
i ne samo za njenu školu.
Jer isuviše mnogo škola
za siromašnu decu,
njihove škole uistinu nisu uopšte škole.
Ali ovo može da se promeni.
Dozvolite da vam ispričam kako se to radi u srednjoj školi "Stroberi menšn".
Svako ko je ikada sa mnom radio će vam reći
da sam poznata po svojim sloganima.
(Smeh)
Zato ću danas da koristim tri
koja su bila od izuzetne važnosti u našem pohodu na promene.
Moj prvi slogan glasi:
ako ćeš da budeš vođa, vodi.
Oduvek sam verovala
da je ono što se dešava u školi, kao i ono što se ne dešava
odgovornost direktora.
Ja sam direktorka
a ta titula je od mene zahtevala da budem vođa.
Nisam želela da budem u kancelariji,
da prebacujem posao na druge
i nisam zazirala od bavljenja bilo čime
što nije bilo dobro za decu,
bez obzira da li su me drugi zbog toga voleli ili ne.
Ja sam vođa,
pa znam da ništa ne mogu da uradim sama.
Zato sam okupila vrhunsku ekipu u rukovodstvu
koja je verovala u to da su sva deca sposobna
i zajedno smo se bavili malim stvarima,
poput ručnog menjanja svih šifri na sandučićima
kako bi svaki đak imao bezbedno sanduče.
Ukrasili smo sve oglasne table u zgradi
svetlim, šarenolikim i pozitivnim porukama.
Skinuli smo lance s ulaznih vrata škole.
Zamenili smo sijalice
i sve učionice očistili da blistaju,
reciklirali smo ama baš sve udžbenike koji nisu bili u upotrebi
i rešili se na hiljadu starih stvari i nameštaja.
Napunili bi po dva kontejnera dnevno.
I naravno, naravno
bavili smo se krupnim stvarima,
poput izmene celokupnog školskog budžeta da bismo mogli da preusmerimo sredstva
kako bismo imali više nastavnika i pomoćnog osoblja.
Potpuno smo izmenili dnevni školski plan rada
kako bismo dodali razne termine rada škole,
sanacije, zahtevnije predmete,
vannastavne aktivnosti i savetovanja,
sve to u toku radnog dana.
Sve to u toku radnog dana.
Napravili smo plan razvrstavanja
kojim je tačno određeno gde se tačno nalazi sve pomoćno osoblje i policajci,
svakog minuta u danu
i vršili smo nadzor svakog sekunda u danu,
a naš najbolji izum ikada
je to što smo osmislili disciplinski program na nivou škole
koga smo naslovili "Bez pogovora".
To je bio sistem ponašanja -
osmišljen da promoviše pozitivno ponašanje u svakom momentu.
Rezultati?
"Stroberi menšn" je uklonjena sa liste Trajno opasnih
već prve godine, nakon što je -
(Aplauz)
nakon što je bila pet uzastopnih godina na listi Trajno opasnih.
Vođe čine nemoguće mogućim.
To me dovodi do drugog slogana:
Pa šta? Šta sad?
(Smeh)
(Aplauz)
Kada smo pogledali podatke
i sastali se sa osobljem,
bilo je mnogo izgovora
zašto je "Stroberi menšn" niskorangirana i trajno opasna.
Rekli su da svega 68% dece redovno dolazi u školu,
100 procenata živi u siromaštvu,
samo jedan procenat roditelja prisustvuje,
mnoga deca
dolaze iz pritvora i domaćinstava s jednim starateljem,
39 procenata su đaci s posebnim potrebama,
a državni podaci su otkrili sledeće:
šest procenata đaka je uspešno iz matematike
i 10 posto iz književnosti.
Kada su završili sa pričanjem priča
o tome kako su grozni uslovi i deca,
pogledala sam ih
i rekla: "Pa šta? Šta sad?
Šta ćemo da uradimo povodom toga?"
(Aplauz)
Uklanjanje izgovora na svakom koraku, postalo je moja glavna obaveza.
Bavili smo se svim tim izgovorima
kroz obavezni profesionalni razvoj,
popločavajući tako put intenzivnoj fokusiranosti na obrazovanje i učenje.
Posle mnogih razmatranja,
utvrdili smo da nastavnici znaju šta da predaju,
ali da ne znaju kako da predaju
tolikom broju dece s tako širokim spektrom sposobnosti.
Pa smo razvili nastavni model predavanja
koji se usredsređivao na nastavu u malim grupama,
omogućavajući tako da individualne potrebe svakog đaka budu ispunjene
u učionici.
Rezultati?
Nakon godinu dana, državni podaci su otkrili
da su nam rezultati popravljeni za 171 procenat iz matematike
i 107 procenata iz književnosti.
(Aplauz)
Veoma dug put je pred nama,
veoma dug put,
ali sada svakoj prepreci prilazimo sa stavom: "Pa šta? Šta sad?"
A sad stižemo do mog trećeg i poslednjeg slogana.
(Smeh)
Ako vam niko danas nije rekao da vas voli,
zapamtite da vas ja volim i uvek ću vas voleti.
Moji đaci imaju probleme:
društvene, emocionalne i ekonomske probleme,
vama nezamislive.
Neki od njih su sami sebi roditelji,
a neki su potpuno usamljeni.
Ako bi me neko pitao koja je moja prava tajna,
kako zaista uspevam da "Stroberi menšn" unapređujem,
morala bih da kažem da ja volim moje đake
i da verujem u njihove mogućnosti
bezuslovno.
Kada ih pogledam,
vidim samo šta bi mogli da postanu,
a to je zato što sam jedna od njih.
I ja sam odrasla u siromaštvu u Severnoj Filadelfiji.
Ja znam kakav je osećaj pohađati školu koja nije škola.
Znam kakav je osećaj strepeti
da li ću ikada pronaći put iz siromaštva.
Ali zahvaljujući mojoj divnoj majci
omogućeno mi je da sanjam,
uprkos siromaštvu koje me je okruživalo.
Zato -
(Aplauz) -
ako želim da poguram moje đake
ka njihovim snovima i ka njihovim ciljevima u životu,
moram da ih upoznam.
Zato moram da provodim vreme s njima,
pa svakodnevno upravljam menzom.
(Smeh)
I dok sam tamo,
razgovaram s njima o duboko ličnim stvarima
i kada im je rođendan
pevam: "Srećan rođendan",
iako uopšte ne znam da pevam.
(Smeh)
Često ih pitam:
"Zašto želite da vam pevam, kad ja uopšte ne znam da pevam?"
(Smeh)
A oni mi odgovaraju rečima:
"Jer volimo da se osećamo posebnima."
Držimo mesečne sastanke veća
kako bismo saslušali njihove brige,
kako bismo saznali o čemu razmišljaju.
Postavljaju nam ovakva pitanja: "Zašto moramo da poštujemo pravila?"
"Čemu tolike posledice?"
"Zašto ne možemo da radimo što nam je volja?"
(Smeh)
Oni pitaju, a ja odgovaram iskreno na svako pitanje
i ova razmena razumevanja pomaže da se raščiste moguće zablude.
Svaki tren je tren za podučavanje.
Moja nagrada,
moja nagrada
za to što su moja pravila i posledice bezpogovorne
je njihovo zadobijeno poverenje.
Insistiram na tome
i zbog toga, zajedno možemo da ostvarimo svašta.
Jasno im je šta očekujem od njih
i ja ponavljam svoja očekivanja svakodnevno preko razglasa.
Podsećam ih -
(Smeh)
Podsećam ih na suštinske vrednosti:
usredsređenosti, tradicije, izvrsnosti,
integriteta i istrajnosti,
i podsećam ih svakodnevno
kako obrazovanje može da im istinski promeni živote.
I svaku objavu završim na isti način:
"Ako vam niko danas nije rekao da vas voli,
upamtite da vas ja volim
i uvek ću vas voleti."
Ešline reči:
"Gospođo! Gospođo!
Ovo nije škola"
su se zauvek urezale u moj um.
Ako uistinu želimo da postignemo pravi pomak
u bavljenju siromaštvom,
onda moramo da se pobrinemo
da svaka škola u koju idu siromašna deca
bude prava škola,
škola, škola -
(Aplauz)
škola koja im pruža znanje
i mentalnu obuku kako bi se snašli u svetu oko njih.
Ne znam sve odgovore,
ali znam da mi koji smo privilegovani
i imamo odgovornost da upravljamo školom u koju idu siromašna deca,
moramo da budemo istinske vođe
i kada se susretnemo sa nepojmljivim izazovima,
moramo da se zaustavimo i zapitamo: "Pa šta? Šta sad?
Šta ćemo da uradimo po tom pitanju?"
I dokle god smo vođe,
ne smemo da zaboravimo
da je svaki naš đak
samo dete,
često uplašeno zbog onoga što mu svet poručuje da bi trebalo da bude
i šta god da im ostatak sveta kaže da bi trebalo da budu,
mi bismo uvek trebali da im pružimo nadu,
nepodeljenu pažnju,
pouzdanu veru u njihov potencijal,
stalna očekivanja
i moramo često da im govorimo
da ako im niko danas nije rekao da ih voli,
neka zapamte da ih mi volimo i uvek ćemo ih voleti.
Hvala vam.
(Aplauz)
Hvaljen Isus.