Tai buvo 2002 metų lapkričio pirma,
mano, kaip direktorės, pirmoji diena,
bet toli gražu ne pirma diena Filadelfijos rajono mokykloje.
Aš mokiausi Filadelfijos valstybinėse mokyklose,
ir tada 20 metų praleidau mokydama specialiojo ugdymo
mažų pajamų, žemo lygio mokykloje
šiaurės Filadelfijoje,
kur nusikalstamumas nesuvaldomas
ir skurdo lygis yra tarp aukščiausių valstybėje.
Netrukus po to, kai įžengiau į savo naująją mokyklą,
tarp mergaičių kilo didelės muštynės.
Po to, kai situacija buvo suvaldyta,
aš nedelsdama paskelbiau susirinkimą
mokyklos salėje,
tam, kad prisistatyčiau kaip naujoji mokyklos direktorė.
(Plojimai.)
Aš įžengiau pikta,
šiek tiek nervindamasi –
(juokiasi) –
bet aš buvau pasiryžusi
paaiškinti naująją tvarką savo naujiesiems mokiniams.
Ryžtingai, kaip galėjau, pradėjau vardinti
savo lūkesčius dėl to, kaip jie turėtų elgtis
ir savo lūkesčius dėl to, ko jie turėtų išmokti mokykloje.
Kai, staiga,
mergaitė mokyklos salės gale,
ji atsistojo
ir tarė: „Panele!
Panele!“
Kai mūsų žvilgsniai susidūrė, ji tarė:
„Kodėl Jūs vadinate tai mokykla?
Tai ne mokykla.“
Vienu protrūkiu
Ešlė išreiškė tai, ką aš pati jaučiau
ir niekada nesugebėjau išreikšti
savo pačios patirties, mokantis žemo lygio mokykloje
tokioje pačioje kaimynystėje, prieš daug daug metų.
Ta mokykla tikrai buvo ne mokykla.
Vėliau po dešimtmečio, 2012 metais
aš buvau paskirta direktore į žemo lygio mokyklą, kuri man buvo jau trečia.
Turėjau būti „Strawberry Mansion“ mokyklos ketvirta direktorė per ketverius metus.
Ji buvo paženklinta kaip „žemo lygio ir nuolatos pavojinga“
dėl jų žemų testų pažymių
ir didelio kiekio ginklų,
narkotikų, užpuolimų ir areštų.
Vos prisiartinau prie savo naujosios mokyklos durų
ir pabandžiau įeiti,
radau duris užrakintas su grandinėmis,
aš galėjau girdėti Ešlės balsą ausyse
šaukiantį: „Panele! Panele!
Tai ne mokykla.“
Koridoriai buvo pritemę ir tamsūs dėl prasto apšvietimo.
Ten buvo krūvos sulaužytų senų baldų
ir stalų klasėse,
ir ten buvo tūkstančiai nepanaudotų reikmenų ir resursų.
Tai nebuvo mokykla.
Mokslo metams įsibėgėjus
pastebėjau, kad klasės buvo beveik tuščios.
Mokiniai tiesiog buvo išsigandę:
išsigandę sėdėti eilėmis, nes bijojo, kad kažkas nutiks;
išsigandę, nes iš jų buvo dažnai šaipomasi valgykloje dėl nemokamo maitinimo.
Jie buvo išsigandę visų muštynių ir visų patyčių.
Tai nebuvo mokykla.
Ir tada, ten buvo mokytojai,
kurie neįtikėtinai bijojo dėl savo pačių saugumo,
tad jų lūkesčiai mokiniams ir jiems patiems buvo maži,
ir jie visiškai nenutuokė savo vaidmens
mokyklos kultūros naikinime.
Tai kėlė daugiausiai nerimo.
Matot, Ešlė buvo teisi,
ir ne tik dėl savo mokyklos.
Pernelyg daug mokyklų
vaikams, gyvenantiems skurde,
jų mokyklos iš tiesų visiškai nėra mokyklos.
Bet tai gali pasikeisti.
Leiskite papasakoti, kaip tai daroma „Strawberry Mansion“ vidurinėje mokykloje.
Bet kas, kas dirbo su manimi, jums pasakys, kad
aš esu žinoma dėl savo šūkių.
(Juokas.)
Taigi šiandien, aš panaudosiu tris,
kurie buvo esminiai mūsų kelionėje į pasikeitimą.
Mano pirmasis šūkis yra:
jei ketini vadovauti, vadovauk.
Aš visuomet tikėjau,
kad tai, kas vyksta mokykloje ir kas nevyksta mokykloje,
priklauso nuo direktoriaus.
Aš esu direktorė,
ir su šiuo vardu turiu vadovauti.
Aš neketinau likti savo kabinete,
aš neketinau perleisti savo darbo,
ir aš neketinau bijoti imtis bet ko,
kas buvo blogai vaikams,
nesvarbu, ar dėl to tapsiu mėgstama ar ne.
Aš esu vadovė,
taigi žinau, kad negaliu nieko padaryti viena.
Taigi, surinkau aukščiausio lygio vadovaujančią komandą
kuri tikėjo visų vaikų galimybėmis,
ir kartu mes ėmėmės smulkių darbų
tokių, kaip kiekvienos spintelės užrakto kombinacijos pakeitimas ranka,
kad kiekvienas mokinys turėtų saugią spintelę.
Mes papuošėme kiekvieną skelbimų lentą tame pastate
ryškiais, spalvingais ir teigiamais pranešimais.
Mes nuėmėme grandines nuo mokyklos priekinių durų.
Mes pakeitėme lemputes,
ir mes išvalėme kiekvieną klasę iki pat lubų,
perdirbdami kiekvieną, kiekvieną nereikalingą vadovėlį,
ir atsikratėme tūkstančių senų reikmenų ir baldų.
Mes kasdien panaudodavome du šiukšlių konteinerius.
Ir žinoma, žinoma,
mes ėmėmės didesnių dalykų,
tokių kaip visos mokyklos biudžeto pertvarkymas,
kad galėtume perskirstyti fondus didesniam skaičiui mokytojų, pagalbinių darbuotojų.
Mes perrašėme mokyklos tvarkaraštį nuo pat pradžių,
kad įtrauktume skirtingus pradžios ir pabaigos laikus,
pataisas, sustiprintas disciplinas,
popamokines veiklas ir psichologinės pagalbos konsultacijas,
viskas mokyklos laiku.
Viskas mokyklos laiku.
Mes sukūrėme dislokacijos planą,
kuris nurodė, kur yra kiekvienas pagalbinis žmogus ir policijos pareigūnas
kiekvieną dienos minutę,
ir mes kontroliavome kiekvieną dienos sekundę,
ir, geriausias mūsų išradimas,
mes sukūrėme mokyklos disciplininę programą
pavadintą „Nesvarstytini.“
Tai buvo elgesio sistema –
skirta teigiamo elgesio skatinimui visą laiką.
Rezultatai?
„Strawberry Mansion“ buvo pašalinta iš „Nuolatos pavojingų sąrašo“
mūsų pirmais metais po buvimo –
(Plojimai.) –
po buvimo „Nuolatos pavojingų sąraše“ penkis metus iš eilės.
Vadovai neįmanomą paverčia įmanomu.
Tai priveda mane prie mano antro šūkio:
Tai kas? Dabar kas?
(Juokas.)
(Plojimai.)
Kai mes peržvelgėme duomenis,
ir susitikome su personalu,
buvo daug pasiteisinimų,
kodėl „Strawberry Mansion“ buvo žemo lygio ir nuolatos pavojinga.
Jie sakė, kad tik 68 procentai vaikų reguliariai lanko mokyklą,
100 procentų jų gyvena skurde,
tiktai vienas procentas tėvų dalyvauja,
dauguma vaikų
ateina iš įkalinimo įstaigų ir vienišų tėvų šeimų,
39 procentai mokinių turi specialiųjų poreikių,
ir valstijos duomenys atskleidė,
kad 6 procentai mokinių mokėjo algebrą,
ir 10 – literatūrą.
Po to, kai jie baigė mums pasakoti visas istorijas
apie tai, kokios baisios sąlygos ir vaikai,
aš pažvelgiau į juos,
ir pasakiau: „Tai kas? Dabar kas?
Ką mes ketiname dėl to daryti?“
(Plojimai.)
Pasiteisinimų šalinimas ties kiekvienu posūkiu tapo mano pagrindine pareiga.
Mes išsprendėme kiekvieną iš tų pasiteisinimų
privalomo profesinio tobulinimosi dėka,
taip išgrįsdami kelią intensyviam susitelkimui ties mokymu ir mokymuisi.
Po daugybės pastebėjimų,
ką mes nustatėme buvo tai, kad mokytojai žinojo, ko mokyti,
bet nežinojo kaip mokyti
tiek daug vaikų su tiek daug įvairių sugebėjimų.
Taigi sukūrėme pamokos vedimo modelį mokymui,
kuris buvo sutelktas ties mažos grupės mokymu,
taip patenkindamas visų mokinių individualius poreikius
klasėje.
Rezultatai?
Po vienerių metų valstijos duomenys atskleidė,
kad mūsų rezultatai algebroje išaugo 171 procentu
ir 107 procentais literatūroje.
(Plojimai.)
Mums dar liko labai ilgas kelias,
labai ilgas kelias,
bet dabar kiekvieną kliūtį pasitinkame su „Tai kas. Dabar kas?“ požiūriu.
Ir tai atveda mane prie trečio ir paskutinio šūkio.
(Juokas.)
Jei niekas jums šiandien nepasakė, kad jie myli tave,
prisimink, kad aš myliu ir visados mylėsiu.
Mūsų mokiniai turi problemų:
socialinių, emocinių ir ekonominių problemų,
kurių niekada neįsivaizduotumėte.
Kai kurie yra patys tėvai,
ir kai kurie yra visiškai vieni.
Jeigu kažkas paklaustų manęs, kokia mano tikroji paslaptis,
kaip man iš tiesų pavyksta išlaikyti „Strawberry Mansion“ judėjimą į priekį,
aš turėčiau pasakyti, kad aš myliu savo mokinius
ir tikiu jų galimybėmis
besąlygiškai.
Kai aš žiūriu į juos,
aš galiu matyti, kuo jie gali tapti,
ir tai yra todėl, kad aš esu viena iš jų.
Aš taip pat užaugau skurde Šiaurės Filadelfijoje.
Aš žinau, koks jausmas einant į mokyklą, kuri nėra mokykla.
Aš žinau, koks jausmas galvoti,
ar išvis bus koks nors kelias išbristi iš skurdo.
Bet mano nuostabios motinos dėka,
aš turėjau sugebėjimą svajoti
nepaisant skurdo, kuris supo mane.
Taigi –
(Plojimai.) –
jeigu aš ketinu stumti savo mokinius
siekti svajonių ir jų tikslų gyvenime,
aš turiu žinoti, kas jie yra.
Taigi, aš turiu praleisti su jais laiką,
taigi budžiu valgykloje kiekvieną dieną.
(Juokas.)
Ir būdama čia
aš kalbu su jais apie labai asmeniškus dalykus,
ir, kai yra jų gimtadienis,
aš sudainuoju „Su gimimo diena“,
nors visai nesugebu dainuoti.
(Juokas.)
Aš dažnai jų klausiu:
„Kodėl nori, kad dainuočiau, kai visiškai nesugebu dainuoti?“
(Juokas.)
Ir jie atsako:
„Nes mes mėgstame jaustis ypatingais.“
Mes rengiame kasmėnesinius susirinkimus,
kad išklausytume jų rūpesčius,
sužinoti, kas dedasi jų mintyse.
Jie klausia mūsų tokių klausimų kaip: „Kodėl mes turime laikytis taisyklių?“
„Kodėl yra tiek daug pasekmių?“
„Kodėl mes tiesiog negalime daryti to, ko norime?“
(Juokas.)
Jie klausia, ir aš sąžiningai atsakau į kiekvieną klausimą,
ir toks apsikeitimas klausantis padeda išsklaidyti bet kokius neaiškumus.
Iš kiekvieno momento galima pasimokyti.
Mano atlygis,
mano atlygis
už buvimą nepalenkiama su savo taisyklėmis ir padariniais
yra užsitarnauta jų pagarba.
Aš to reikalauju,
ir todėl mes galime daug ko pasiekti kartu.
Jie aiškiai supranta, ko aš tikiuosi iš jų,
ir aš kartoju tuos lūkesčius kasdien per garso pranešimų informacinę sistemą.
Aš jiems primenu –
(Juokas.)
Aš jiems primenu pagrindines vertybes:
susikaupimą, tradicijas, kompetenciją,
principingumą ir atkaklumą,
ir aš primenu jiems kiekvieną dieną,
kaip mokslas gali tikrai pakeisti jų gyvenimus.
Ir kiekvieną pranešimą aš užbaigiu taip pat:
„Jei niekas jums šiandien nepasakė, kad jie myli tave,
prisimink, kad aš myliu,
ir visados mylėsiu.“
Ešlės žodžiai
„Panele, panele,
tai ne mokykla“
yra amžiams įrėžti mano mintyse.
Jeigu mes iš tiesų ketiname daryti tikrą progresą
kovodami su skurdu,
tada mes turime užtikrinti,
kad kiekviena mokykla, kuri moko skurstančius vaikus,
yra tikra mokykla,
mokykla, mokykla –
(Plojimai.) –
mokykla, kuri suteikia jiems žinių
ir treniruoja protą tam, kad jie galėtų orientuotis aplinkiniame pasaulyje.
Aš nežinau visų atsakymų,
bet ką aš žinau yra: kad tie iš mūsų, kurie esame privilegijuoti
ir turime atsakomybę dėl vadovavimo mokyklai, mokančiai skurstančius vaikus,
mes privalome tikrai vadovauti,
ir kai susiduriame su neįtikėtinais iššūkiais,
mes turime stabtelėti ir savęs paklausti: „Tai kas. Dabar kas?“
Ką mes ketiname dėl to daryti?“
Ir vadovaudami
mes privalome niekada nepamiršti,
kad kiekvienas iš mūsų mokinių
yra tik vaikas,
dažnai išsigandęs to, ką pasaulis jiems sako, kuo jie turėtų būti,
ir nesvarbu, ką likęs pasaulis jiems sako, kuo jie turėtų būti,
mes visuomet turėtume suteikti jiems viltį,
mūsų nedalomą dėmesį,
nesvyruojantį tikėjimą jų potencialu,
pastovius lūkesčius,
ir mes privalome dažnai jiems kartoti,
jei niekas jiems šiandien nepasakė, kad jie myli juos,
prisiminkite, kad mes mylime ir visados mylėsime.
Ačiū jums.
(Plojimai.)
Ačiū tau, Jėzau.