Bilo je to 1. studenoga 2002.
moj prvi dan na mjestu ravnateljice,
ali ne i prvi dan u philadelphijskom školskom okrugu.
Maturirala sam u jednoj od državnih škola u Philadelphiji,
a predavala učenicima s posebnim potrebama idućih dvadeset godina
u školama niskih budžeta i slabih rezultata
u Sjevernoj Philadelphiji,
gdje je stopa kriminala strašno visoka
a siromaštvo jedno od najtežih u državi.
Ubrzo nakon što sam ušetala u svoju novu školu,
izbila je tuča među djevojčicama.
Nakon što smo smirili situaciju,
odmah sam sazvala sastanak
u školskoj dvorani
kako bih se predstavila kao nova ravnateljica škole.
(Pljesak)
Ušetala sam ljuta,
pomalo nervozna --
(Smijeh) --
ali bila sam odlučna
postaviti standarde za svoje nove učenike.
Počela sam što sam snažnije mogla nabrajati
svoja očekivanja u vezi njihova ponašanja
i svoja očekivanja u vezi onoga što će naučiti u školi.
Iznenada,
djevojčica u stražnjem dijelu dvorane,
ustala je
i viknula, "Gospođo!
Gospođo!"
Kad su nam se susreli pogledi, rekla je,
"Zašto stalno nazivate ovo školom?
Ovo nije škola."
U jednoj rečenici,
Ashley je izrekla ono što sam osjećala
a nikad nisam mogla staviti u riječi
o svom iskustvu kad sam išla u slabiju školu
u istom susjedstvu, puno, puno, puno godina ranije.
Ta škola definitivno nije bila škola.
Prebacujem se desetljeće kasnije, u 2012.
bila sam ravnateljica u svojoj sad već trećoj slabijoj školi.
Trebala sam biti četvrta ravnateljica škole Strawberry Mansion u četiri godine.
Bila je označena kao "škola slabih rezultata i dugotrajno opasna"
zbog loših rezultata na ispitima
i velikoj količini oružja,
droge, napada i uhićenja.
Ubrzo nakon što sam se približila vratima svoje nove škole
i pokušala ući,
i vidjela da su vrata zaključana lancima,
čula sam Ashleyjin glas u sebi
"Gospođo! Gospođo!
Ovo nije škola."
Hodnici su bili mračni i tamni zbog slabog osvjetljenja.
Uokolo su bile hrpe starog, neupotrebljivog namještaja
i stolova u učionicama,
i bilo je puno neiskorištenih materijala i sredstava.
To nije bila škola.
Kako je godina odmicala,
primijetila sam da su učionice gotovo prazne.
Učenici su bili uplašeni,
bojali su se sjediti u redovima da se nešto ne bi dogodilo,
bojali su se jer su često bili ismijavani u kantini jer jedu besplatnu hranu.
Bojali su se zbog tučnjava i zlostavljanja.
To nije bila škola.
S druge strane, učitelji
koji su bili zabrinuti za svoju sigurnost,
pa su imali niska očekivanja i od učenika i od sebe samih,
i bili su potpuno nesvjesni svoje uloge
u uništenju školske kulture.
To je bilo ono najgore.
Vidite, Ashley je bila u pravu,
i to ne samo u vezi svoje škole.
Za previše škola,
za djecu koja žive u oskudici,
škole uopće nisu škole.
No to se može promijeniti.
Ispričat ću vam kako se to radi u srednjoj školi Strawberry Mansion.
Svi koji su ikada radili samnom reći će vam
da sam poznata po svojim sloganima
(Smijeh)
Danas ću koristiti tri
koje su bile vrhovne u našem traganju za promjenom.
Prvi slogan je:
ako ćeš voditi, vodi.
Uvijek sam vjerovala
da sve što se dogodi ili ne dogodi u školi
ovisi o ravnatelju.
Ja sam ravnateljica,
i zbog toga se od mene očekuje da vodim.
Nisam planirala ostati u uredu,
Nije mi palo na pamet proslijediti moj posao,
I nisam se plašila baviti stvarima
koje nisu bile dobre za djecu,
voljeli me zbog toga ili ne.
Ja sam vođa,
i znam da ne mogu napraviti puno sama.
Zbog toga sam sastavila vrhunski tim voditelja
koji je vjerovao u mogućnosti sve djece,
zajedno smo se bavili malim stvarima,
kao što je ponovno, ručno postavljanje svih kombinacija za ormariće
kako bi svaki učenik imao siguran ormarić.
Ukrasili smo svaki pano u zgradi
sa svijetlim, šarenim i pozitivnim porukama.
Skinuli smo lance sa ulaza škole.
Zamjenili smo žarulje,
i očistili smo sve učionice od stropa do poda,
reciklirali svaki, ali baš svaki udžbenik koji nam nije trebao,
i bacili na tisuće starog materijala i namještaja.
Trebalo nam je dva kontejnera dnevno.
I, naravno, naravno,
bavili smo se i velikim stvarima,
kao što je ponovno pisanje cijelog školskog proračuna
kako bismo mogli preusmjeriti sredstva za zapošljavanje učitelja i pomoćnog osoblja.
Napravili smo potpuno novi raspored nastave
ubacili različite termine početka i kraja,
dopunske, dodatne sate
izvannastavne aktvnosti i savjetovanja,
sve za vrijeme nastave.
Sve za vrijeme nastave.
Kreirali smo razvojni plan
koji je specificirao gdje ce biti svaka pomocna osoba ili policajac
svaku minutu u danu,
i pratili smo svaku sekundu dana,
a naš najbolji izum ikada,
kreirali smo školski disciplinski program
i nazvali ga "Bez pregovaranja".
To je sustav temeljen na ponašanju
kreiran kako bi promicao pozitivno ponašnje u svim situacijama.
Rezultati?
Strawberry Mansion ukonjena je sa popisa opasnih škola
prvu godinu nakon --
(Pljesak) --
nakon što smo pet za redom bili na popisu.
Vođe ono što je nemoguće čine mogućim.
To me dovodi do mog drugog slogana:
Pa što? Što sada?
(Smijeh)
(Pljesak)
Kada smo pogledali podatke,
i susreli se sa osobljem,
bilo je puno isprika
za to što škola ima loše rezultate i za to što je opasna.
Rekli su da samo 68% djece redovito dolazi u školu,
100% njih živi u siromaštvu,
samo 1% roditelja sudjeluje,
puno djece
dolazi iz zatvora i iz domova s jednim roditeljom,
39% učenika je s posebnim potrebama,
i državni podatci otkrili su
da je 6% učenika vješto u matematici,
a 10% u književnosti.
Kada su nam ispričali sve priče
o tome kako su uvijeti i djeca grozni,
pogledala sam ih,
i rekla "Pa što? Što sada?"
Što ćemo učiniti po tom pitanju?
(Pljesak)
Uklanjanje isprika na svakom koraku postalo je moja prva zadaća.
Odgovorili smo na svaku od tih isprika
kroz obvezno profesionalno usavršavanje,
praveći put za fokus na poučavanje i učenje.
Nakon puno promatranja,
utvrdili smo da učitelji znaju što poučavati
ali ne i kako to poučavati
toliko puno djece sa puno mogućnosti.
Zbog toga smo razvili model poučavanja
koji se fokusirao na poučavanje manjih grupa,
i omogućio da se individualno pobrinemo za potrebe svih učenika
u učionici.
Rezultati?
Nakon godine, državni podatci otkrili su
da su nam rezultati iz matematike bolji za 171%,
a iz književnosti za 107%.
(Pljesak)
Imamo još puno za raditi,
jako puno za raditi,
ali sada svakoji prepreci prilazimo sa "Pa što? Što sad?" stavom.
To me dovodi do trećeg i zadnjeg slogana.
(Smijeh)
Ako ti danas nitko nije rekao volim te,
sjeti se da te ja volim, i voljet ću te uvijek.
Moji učenici imaju probleme:
socijalne, emocionalne i ekonomske probleme
kakve ne možete zamisliti.
Neki od njih sami su sebi roditelji,
neki su potpuno sami.
Kad bi me netko pitao moju tajnu
kako Strawberry Mansion guram naprijed,
morala bih reći da volim svoje učenike
i vjerujem u njihove mogućnosti
bezuvijetno.
Kada ih pogledam
vidim samo ono što mogu postati,
a to je zbog toga što sam jedna od njih.
I ja sam odrasla u siromaštvu u Sjevernoj Philadelphiji.
I ja znam kako je ići u školu koja nije škola.
I ja znam kako je pitati se
postoji li put iz siromaštva.
Ali zbog moje nevjerojatne majke,
ja sam imala mogućnost sanjati
bez obzira na siromaštvo koje me okruživalo.
Zbog toga --
(Pljesak) --
ako ću gurati učenike
prema njihovom snu i njihovoj svrsi u životu,
moram znati tko su oni.
Moram provoditi vrijeme s njima,
zbog toga vodim ručak svaki dan.
(Smijeh)
I dok sam tamo,
razgovaram s njima o osobnim stvarima,
a kada im je rođendan,
pjevam "Sretan rođendan"
iako uopće ne znam pjevati.
(Smijeh)
Često ih pitam,
"Zašto želite da pjevam, kad ne znam pjevati? "
(Smijeh)
A oni odgovaraju,
"Zato što se volimo osjećati posebno."
Održavamo mjesečne sastanke
kako bi saslušali njihove brige,
i saznali što im je na umu.
Postavljaju pitanja kao: "Zašto moramo slijediti pravila?"
"Zašto je toliko puno poslijedica?"
"Zašto ne mošemo raditi što želimo?"
(Smijeh)
Oni pitaju, a ja iskreno odgovorim na sva pitanja,
i ova razmjena pomaže u otklanjanju svih nesporazuma.
Iz svakog trenutka se može nešto naučiti.
Moja nagrada,
a moja nagrada
za to što ne pregovaram o svojim pravilima i posljedicama
je njihovo zasluženo poštovanje.
Ja inzistiram na tome,
i zbog toga postižemo stvari zajedno.
Oni shvaćaju što očekujem od njih,
a ja ponavljam te stvari svaki dan kroz javno obraćanje.
Podsjećam ih --
(Smijeh)
Podsjećam ih na osnovne vrijednosti
na fokus, tradiciju, izvrsnost,
integritet i ustrajnost,
i podsjećam ih svaki dan
kako im obrazovanje može promjeniti život.
I svako obraćanje završavam jednako:
"Ako ti danas nitko nije rekao volim te,
sjeti se da te ja volim,
i voljet ću te uvijek."
Ashleyne riječi
"Gopođo, gospođo,
ovo nije škola"
zauvijek su urezane u moje pamćenje.
Ako stvarno želimo napraviti pomak
kad je u pitanju siromaštvo
onda se moramo pobrinuti
da je svaka škola koja služi siromašnoj djeci
prava škola,
škola, škola --
(Pljesak)
škola koja im daje znanje,
i mentalni trening kako bi plovili svijetom oko sebe.
Ja ne znam sve odgovore,
ali znam da mi koji smo privilegirani
i imamo odgovornost voditi školu koja služi siromašnoj djeci,
mi stvarno moramo voditi,
a kada smo suočeni sa nevjerojatnim izazovima,
moramo stati i upitati se "Pa što? Što sad?
Što ćemo učiniti u vezi toga?"
I dok vodimo,
ne smijemo zaboraviti
da je svaki od naših učenika
samo dijete,
često uplašeno zbog onoga što mu svijet govori da bi trebalo biti,
i bez obzira na to što im svijet govori da trebaju biti,
uvijek im trebamo pružati nadu,
nepodijeljenu pažnju
nepokolebljivu vjeru u njihov potencijal.
dosljedna očekivanja,
i moramo im često govoriti,
ako vam nitko danas nije rekao da vas voli
sjetite se mi vas volimo, i uvijek hoćemo.
Hvala vam.
(Pljesak)
Hvala ti, Isuse.