Kad sam bio dete,
iskusio sam nešto toliko moćno
da sam čitav život tragao za tim,
no na skroz pogrešnim mestima.
To iskustvo nije bila virtuelna stvarnost.
Bila je to muzika.
I tu počinje moja priča.
Ovo sam ja
dok slušam "White Album" od Bitlsa.
A izraz na mom licu je osećaj
za kojim stalno tragam od tad.
Muzika dotiče samu žilu kucavicu,
vaš krvotok
i ide pravo u vaše srce.
Ona produbljava svako iskustvo.
Drugari?
(Muzika)
Ovo su divni Mekenzi Stabert
i Džošua Roman.
Muzika -
(Aplauz)
Da.
Zbog muzike sve zvuči emotivnije.
Pogledajmo kako deluje na ovaj govor.
Pravi muzički komad u pravom trenutku se stapa s nama
na ćelijskom nivou.
Kad čujem baš tu pesmu
iz baš tog leta
s baš tom devojkom,
momentalno sam prebačen opet tamo.
Zdravo, Stejsi.
Ovo je deo priče, pak, gde sam postao malčice pohlepan.
Pomislio sam da kad bih dodao još slojeva povrh muzike,
mogao bih da proizvodim još snažnija osećanja.
Pa sam počeo da režiram muzičke spotove.
Ovako su izgledali.
To je moj brat Džef.
Džef, izvini zbog ovoga.
(Smeh)
Ovo sam ja, prosto da budemo kvit.
Neverovatni pokreti.
Trebalo je da budem plesač.
(Smeh)
Ovi eksperimenti su rasli,
i vremenom su više ličili na ovo.
Kod oba tragam za istim, pak,
da uhvatim tu svetlost u boci.
Samo što to ne radim.
Dodavanje pokretnih slika preko muzike je dodalo pripovednu dimenziju, da,
ali nikad se nije baš izjednačilo s moći
koju je samo ogoljena muzika imala za mene.
Ovo nije dobro da shvatite, ako ste posvetili svoj život
i profesionalnu karijeru da postanete reditelj muzičkih spotova.
Stalno sam se pitao da li sam krenuo pogrešnim putem?
Pa sam počeo da razmišljam: ako bih uspeo da više angažujem vas, publiku,
možda bih uspeo da i vas navedem da osetite nešto više.
Pa smo Aron Koblin i ja počeli da isprobavamo novu tehnologiju
koja bi vas više uvela unutar naših dela,
poput doma iz detinjstva u: "The Wilderness Downtown",
vaši ručno rađeni portreti u: "The Johnny Cash Project",
i vaši interaktivni snovi
u: "3 Dreams of Black".
Probijali smo se mimo ekrana,
pokušavajući da se povežemo dublje
s ljudskim srcima i maštom.
Ali nije bilo baš dovoljno.
I dalje za mene nije imalo ogoljenu iskustvenu moć čiste muzike.
Pa sam počeo da tragam za novom tehnologijom
o kojoj sam jedino čitao u naučnoj fantastici.
I nakon godina traganja, otkrio sam prototip.
Bio je to projekat Noni de la Penja u laboratoriji Marka Bolasa na USC-u.
I kad sam je isprobao, znao sam da to je to.
Mogao sam da okusim blesak.
Nazivalo se virtuelnom realnošću.
Pre pet godina sam naleteo na to.
Ovako to sada izgleda.
Brzo sam počeo da stvaram stvari u ovom novom mediju,
a kroz taj proces smo nešto shvatili:
virtuelna stvarnost će da igra neverovatno važnu ulogu
u istoriji medija.
Zapravo, biće zadnji medij.
Smatram da je tako jer je prvi medij koji zapravo pravi skok
iz naše internalizacije autorskog izraza
nekog iskustva
do njegovog doživljaja iz prve ruke.
Izgledate zbunjeno. Objasniću. Ne brinite.
(Smeh)
Kad bismo se vratili na izvorište medija,
najbolja pretpostavka
je da su začeti oko vatre, dobrom pričom.
Naš vođa klana nam je govorio
o tome kako je tog dana lovio runastog mamuta po tundri.
Slušamo njegove reči
i prevodimo ih u naše lične unutrašnje istine.
Isto se dešava
kad posmatramo verzije priče na slikama iz pećina,
knjigu o lovu na mamute,
predstavu,
radijski prenos,
televizijsku emisiju
ili film.
Svi ovi mediji zahtevaju nešto što zovemo "ukidanjem neverice",
jer postoji jaz u tumačenju između stvarnosti priče
i toga kako naša svest prevodi priču
na našu stvarnost.
Koristim reč "svest" kao osećanje stvarnosti koje dobijamo
od naših čula koja doživljavaju svet oko nas.
Virtuelna stvarnost premošćuje taj jaz.
Sad ste vi u tundri, lovite s vođom klana.
Ili ste vođa klana.
Ili ste čak runasti mamut.
(Smeh)
Evo šta je posebno kod VS-a.
Kod svih drugih medija,
vaša svest tumači medij.
Kod VS-a, vaša svest jeste medij.
Te je potencijal VS-a ogroman.
Ali gde smo sad?
Kakvo je trenutno stanje stvari?
Pa,
ovde smo.
Ekvivalent nam je prva godina filma.
Ovo je film braće Limijer,
koji je navodno poslao pun bioskop ljudi da beže da sačuvaju glavu,
misleći da voz ide ka njima.
Slično ranoj fazi ovog medija,
kod VS-a takođe moramo da prevaziđemo spektakl
i stignemo do pripovedanja.
Ovom mediju su bile potrebne decenije
da otkrije željeni jezik pripovedanja,
u obliku dugometražnog filma.
Kod VS-a trenutno više učimo gramatiku
nego što pišemo jezik.
Napravili smo 15 filmova prošle godine u našoj firmi VS-a, Vrsi,
i naučili smo nekoliko stvari.
Otkrili smo da imamo jedinstven, direktan pristup vašim čulima,
vašim emocijama, čak i vašem telu.
Dozvolite mi da vam nešto pokažem.
U svrhu ove demonstracije,
uzećemo u obzir svaki pravac u kojem možete da gledate,
i razvući ćemo ga u ovaj džinovski pravougaonik.
U redu, krećemo.
Dakle, kao prvo: pokreti kamere su komplikovani u VS-u.
Kad se loše odrade, zapravo može da vam pozli.
Otkrili smo da ako pokrećete kameru ustaljenom brzinom pravolinijski,
zapravo možete da to izbegnete, pak.
Prvog dana u školi filma,
rekli su mi da morate da naučite baš svako pravilo
pre nego prekršite jedno.
Nismo naučili baš svako pravilo.
Jedva da smo naučili ijedno,
ali već pokušavamo da ih prekršimo
da bismo otkrili šta sve na polju kreativnosti možemo postići.
Na ovom snimku ovde, gde se odvajamo od zemlje, dodao sam ubrzanje.
Učinio sam to jer sam želeo da vam pružim fizički utisak
podizanja sa zemlje.
U VS-u to mogu da vam pružim.
(Muzika)
Ne iznenađuje to da je muzika veoma važna i u ovom mediju.
Vodič je za naša osećanja.
Ovaj projekat smo napravili sa Zakom Rikterom iz "Njujork Tajmsa"
i našim prijateljem, Džej-Arom,
povedemo vas u helikopter,
i iako letite 610 metara iznad Menhetna,
ne plašite se.
Osećate se slavodobitno zbog Džej-Arovog lika.
Muzika vas dovodi to toga.
(Muzika)
Nasuprot opštem mišljenju,
virtuelna stvarnost ima strukturu,
ali je potpuno različita od one na filmu,
gde imate pravougaoni kadar.
Struktura je sada mesto gde počiva svesnost
i način na koji se svet pomera oko vas.
U ovom filmu, "Waves of Grace", koji je saradnja između Vrse,
Ujedinjenih nacija, Gaba Aurore, i Imrana Ismaila,
vidimo i kako se menja uloga krupnog kadra u virtuelnoj stvarnosti.
Krupni kadar u VS-u znači da ste zapravo blizu nekoga.
Ona dovodi tog lika unutar vašeg privatnog prostora,
prostora koji obično čuvamo za ljude koje volimo.
I osećate emotivnu bliskost s likom
zbog osećaja koji pruža fizička blizina.
Režiranje u VS-u nije poput režiranja u pravougaoniku.
Pre se radi o koreografisanju gledaočeve pažnje.
Jedno od mogućih oruđa za usmeravanje vaše pažnje
se naziva "prostornim zvukom".
Mogu da unesem zvuk bilo gde - ispred vas, levo ili desno,
čak i iza vas,
a kad okrenete glavu, zvuk će da se rotira u skladu s tim.
Te mogu da koristim to da usmeravam vašu pažnju tamo gde želim da gledate.
Sledeći put kad čujete nekoga da peva iza vašeg ramena,
mogao bi to da bude Bono.
(Smeh)
Zbog VS-a se osećamo delom nečega.
Većim delom ljudske istorije smo živeli u malim porodičnim krugovima.
Krenuli smo iz pećina,
potom smo prešli u klanove i plemena, zatim u sela i gradove,
a sad smo svi građani sveta.
Ali verujem da smo i dalje predodređeni da najviše marimo
o stvarima koje su za nas domaće.
A zbog VS-a se bilo gde i bilo ko doživljavaju domaćim.
Zato ona deluje kao mašina za empatiju.
Naš film: "Oblaci iznad Sidre" vas vodi u sirijski izbeglički kamp
i umesto da gledate priču o ljudima tamo,
sada je to priča o nama ovde.
Ali šta dalje s ovim?
Zamršeno je zbog toga što kod svih prethodnih medija,
format je učvršćen u nastanku.
Film je niz pravougaonika
od Majbridža i njegovih konja do danas.
Format se nikad nije promenio.
Ali VS, kao medij,
još uvek nije dovršen.
Ne radi se o upotrebi fizičkog celuloida ili papira ili TV signala.
Ona zapravo angažuje ono čime osmišljavamo svet.
Koristimo vaša čula kao boje na platnu,
ali trenutno samo dve.
Vremenom ćemo videti da li ćemo da angažujemo sva ljudska čula,
i imaćemo sposobnost da doživimo priču na način koji odaberemo.
Trenutno to nazivamo virtuelnom stvarnošću,
ali šta će da se desi kad prekoračimo simuliranu stvarnost?
Kako ćemo to nazivati tada?
Šta ako ne bih rečima govorio o snu
već bih mogao da vas pustim da živite unutar tog sna?
Šta ako biste umesto pukog iskustva posećivanja neke stvarnosti na Zemlji,
mogli da surfujete gravitacionim talasima na ivici crne rupe
ili da stvorite galaksije od nule
ili da komunicirate jedni s drugima bez korišćenja reči,
već korišćenjem naših neobrađenih misli?
To više nije virtuelna stvarnost.
I, iskreno, pojma nemam kako se to naziva.
Ali se nadam da shvatate kuda se krećemo.
Ali eto mene kako pametujem o mediju za koji kažem da je eksperimentalan.
Stoga, hajde da ga doživimo.
Nadam se da u vašim rukama držite parče kartona.
Otvorimo poklopac.
Pritisnite dugme da otključate telefon.
Za ljude koji gledaju kod kuće,
upravo sad ćemo da postavimo uputstva
da vam pokažemo kako sami da skinete ovo iskustvo na vaš telefon,
pa čak i da dobijete sopstvenu Guglovu kutiju da to isprobate.
Igrali smo se kao deca u kartonskim kutijama,
a kao odrasli, nadam se da svi možemo pronaći trag tog bleska
ponovo stavljajući naše glave u jednu od njih.
Uskoro ćete da učestvujete
u najvećem grupnom posmatranju VS-a u istoriji.
I u tom klasičnom zastarelom stilu davnih vremena,
svi ćemo da gledamo nešto
tačno u isto vreme, zajedno.
Nadamo se da će raditi.
Kako izgleda odbrojavanje? Ne vidim.
Publika: ...15, 14, 13, 12, 11, 10, 9,
8, 7, 6, 5, 4, 3, 2, 1
(poj ptica)
(motor voza)
Publika: (vrišti)
(Video) Džej-Ar: Ispričaću vam
kako sam fotografisao naslovnicu za časopis "Njujork Tajms":
"Walking New York".
Prosto su me vezali sa spoljnje strane helikoptera,
i ja sam morao da budem potpuno u vertikalnom položaju da bih je uhvatio.
I kad sam bio sasvim iznad -
znate, uz vetar, morali smo nekoliko puta da ponavljamo -
onda sam nastavio da slikam.
(Video) Glas žene: Gospode dragi,
zaštiti nas od zla
jer ti si Gospod,
svetlost.
Ti koji nam daješ život i uzimaš.
Neka bude volja tvoja.
Molim te donesi mir mnogima koji su izgubili voljene.
Pomozi nam da opet živimo.
(Muzika)
(Video) (Glasovi dece)
Glas deteta: Trenutno ima više dece nego odraslih u Zatariju.
Ponekad mislim
da smo mi ti koji upravljaju.
Kris Milk: Kako je bilo?
(Aplauz)
Bio je ovo jeftin način da vas nateram na stojeće ovacije.
Naterao sam vas da stojite. Znao sam da ćete aplaudirati na kraju.
(Aplauz)
Verujem da bi svako na zemlji trebalo da doživi
ono što ste vi upravo doživeli.
Tako bismo grupno mogli da počnemo da oblikujemo ovo,
ne kao tehnološku platformu,
već kao ljudsku platformu.
I u tom cilju, u novembru prošle godine,
"Njujork Tajms" i Vrse su napravili VS projekat nazvan: "The Displaced".
Započeo je slanjem milion Guglovih kutija
svakom pretplatnku nedeljnog primerka uz njihove novine.
No desilo se nešto smešno tog nedeljnog jutra.
Mnogo ljudi ih je dobilo
koji nisu bili namerni primaoci označeni na pošiljci.
I počeli smo da viđamo ovo širom Instagrama.
Izgleda vam poznato?
Muzika me je odvela na put,
put traganja za onim što se činilo nedostižnim
dugo vremena.
Sad, milioni dece su upravo imali isto formativno iskustvo
u svom detinjstvu
koje sam ja imao u mom.
Samo što smatram da ga ovo iskustvo
nadilazi.
Videćemo
kuda će ih ovo
odvesti.
Hvala vam.
(Aplauz)