Vsako pomlad
na stotine avanturistov sanja o vzponu na Čomolungmo,
znano tudi kot Mount Everest.
Mesece čakajo v baznem taboru,
da bi dobili priložnost za vzpon na veličastni in smrtonosni vrh.
Zakaj ljudje tvegajo življenje in zdravje, da bi osvojili Everest?
Gre za izziv?
Za razgled?
Za možnost, dotakniti se neba?
Mnoge privlači status Everesta kot najvišje gore na svetu.
A treba je biti natančen.
Najvišja gora od vznožja do vrha je Mauna Kea,
vendar ima z 8850 m
Everest najvišjo nadmorsko višino na svetu.
Da bi razumeli, kako je ta očak nastal,
moramo prodreti globoko v skorjo planeta,
kjer se stikajo kontinentalne plošče.
Zemljina površina je kot oklep pasavca.
Deli skorje se stalno gibljejo,
nad, pod in okoli drug drugega.
Za tako velike kontinentalne plošče se gibljejo relativno hitro.
Premikajo se dva do štiri centimetre letno,
približno tako hitro, kot rastejo nohti na rokah.
Ko dve plošči trčita,
se ena zarine v ali pod drugo, se ob straneh upogne
in povzroči dvig, da napravi prostor za dodatno skorjo.
Tako je nastal Everest.
Pred 50 milijoni let se je indijska plošča pomaknila proti severu
in trčila v večjo, evrazijsko ploščo.
Skorja se je nagubala in se močno dvignila.
Everest je v osrčju te dejavnosti,
na robu trka med indijsko in evrazijsko ploščo.
A gore oblikujejo tudi druge sile.
Ko zemlja rine navzgor, se dviga tudi zrak.
S tem se zrak hladi in povzroči kondenzacijo pare,
kar tvori dež ali sneg.
Padavine preoblikujejo površje,
razgradijo skale ali povzročijo, da razpadejo zaradi vremenskih vplivov.
Voda po pobočjih odnaša tovrsten material
ter povzroča erozijo,
s čimer tvori globoke doline in razbrazdane vrhove.
Ravnotežje med dviganjem in erozijo daje gori značilno obliko.
Primerjajmo nebeške vrhove Himalaje
s pomirjujočimi gorami Apalačev.
Seveda niso vse gore enake.
Upoštevati je namreč treba tudi čas.
Ob prvem naletu kontinentalnih plošč do dviga pride hitro.
Vrhovi so visoki in imajo strma pobočja.
Sčasoma pa jih težnost in voda izčrpata.
Erozija premaga dviganje
in vrhove uničuje hitreje, kot se dvigujejo.
Tretji dejavnik je podnebje.
Pri temperaturah pod ničlo se ves sneg ne stopi,
temveč postaja kompakten, dokler se ne pretvori v led.
To ustvari snežno linijo, ki po svetu nastaja na različnih višinah,
odvisno od podnebja.
Na polih je snežna linija na morski gladini.
Blizu ekvatorja je šele kakih pet km visoko dovolj hladno,
da se tvori led.
Ves ta led začne teči pod lastno neznansko težo
in tvoriti počasi tekočo ledeno reko, ki ji rečemo ledenik,
ki melje skale pod seboj.
Bolj ko so gore strme, hitreje teče led
in hitreje oblikuje kamnino pod seboj.
Ledeniki erodirajo pokrajino hitreje kot dež in reke.
Kjer se ledeniki dotikajo vrhov gora, jih spodjedo tako hitro,
da vrhove odnese, kot bi jih odrezala ogromna snežna motorna žaga.
Kako da je potem ledeni Mount Everest tako visok?
Kataklizmično trčenje plošč, ki ga je ustvarilo,
ga je že naredilo visokega.
Poleg tega gora leži blizu tropov,
zato je snežna meja visoko, ledeniki pa relativno majhni,
komaj dovoljšni, da ga malo odškrnejo.
Gora stoji v popolnih okoliščinah,
zaradi katerih ohranja svojo izjemno višino.
A ne bo vedno tako.
Svet se spreminja in kontinentalne plošče,
Zemljino podnebje ter moč erozije
bodo nekoč morda znižali Mount Everest.
Za sedaj pa ostaja legenda v očeh planincev,
avanturistov ter sanjačev.