כל אביב,
מאות הרפתקנים חולמים לטפס על צ'ומולנגמה,
שידוע גם כהר אוורסט.
במחנה הבסיס, הם מחכים חודשים
מחכים לסיכוי להעפיל על הפסגה הגבוהה והקטלנית.
אבל למה אנשים מסכנים את חייהם כדי לטפס על האוורסט?
האם זה האתגר?
הנוף?
הסיכוי לגעת בשמים?
להרבה, המשיכה היא המעמד של האוורסט כהר הכי גבוה בעולם.
יש אבחנה מאוד חשובה לעשות פה.
מאונה קאה הוא למעשה הכי גבוה מבסיס לפסגה,
אבל בגובה 8850 מטר מעל פני הים,
לאוורסט יש את הגובה הכי גבוה על פני הפלנטה.
כדי להבין איך המבנה המתנשא הזה נולד,
אנחנו צריכים להביט עמוק לתוך קרום כדור הארץ,
שם לוחות יבשתיים מתנגשים.
פני כדור הארץ הם כמו שריון של ארמדילו.
פיסות של קרום נעות בקביעות מעל,
תחת,
וסביב אחת לשניה.
לכאלה לוחות יבשתיים עצומים התנועה היא יחסית מהירה.
הם נעים שניים עד ארבעה סנטימטרים לשנה,
בערך במהירות בהן גדלות ציפורניים.
כששני לוחות מתנגשים,
אחד דוחף לתוך או מתחת לשני, מתקפל בקצוות,
וגורם למה שידוע כהרמה כדי להתאים את עצמו לקרום הנוסף.
כך האוורסט נוצר.
לפני 50 מליון שנה, הלוח ההודי נסחף צפונה,
והתנגש בלוח הארואסיאתי הגדול יותר,
והקרום התקפל, ויצר הרמה עצומה.
הר האוורסט נמצא בלב הפעולה הזו,
על קצה אזור ההתנגשות האירו אסיאתי.
אבל הרים מעוצבים על ידי כוחות אחרים מהרמה.
כשהאדמה נדחפת למעלה, גושי אויר נדחפים לעלות גם הם.
אויר עולה מתקרר, וגורם לאדי מים בתוכו להתעבות
וליצור גשם ושלג.
כשהוא נופל, הוא שוחק את פני הקרקע,
מפורר סלעים ושובר אותם בתהליך שידוע כבליה.
מים נעים במורד נושאים את החומר הבלוי
ושוחקים את פני השטח,
שוחקים עמקים עמוקים ופסגות משוננות.
האיזון הזה בין הרמה לשחיקה נותן להר את הצורה שלו.
אבל השוו את הפסגות השמימיות של ההימליה
לגבעות המנחמות של האפלצ'ים.
בברור, כל ההרים לא שווים.
זה בגלל שהזמן גם נכנס למשוואה.
כשלוחות יבשתיים מתנגשים, ראשית ההרמה מתרחשת במהירות.
הפסגות גדלות עם מדרונות תלולים.
במשך הזמן, עם זאת, כבידה ומים שוחקים אותם.
לבסוף, שחיקה מתגברת על ההרמה,
שוחקת את הפסגות מהר יותר משהן נדחקות למעלה.
גורם שלישי מעצב את פסגות ההרים: אקלים.
בטמפרטורות מתחת לאפס, חלק מהשלג לא נמס לגמרי,
במקום הוא נדחס באיטיות עד שהוא נהפך לקרח.
זה יוצר את קו השלג, שמתרחש בגבהים שונים מסביב לעולם
תלוי במזג האויר.
בקטבים הקפואים, קו השלג הוא בגובה פני הים.
ליד קו המשווה, אתם צריכים לטפס חמישה קילומטר לפני שנעשה קר מספיק
כדי שקרח יווצר.
קרח שנאסף זורם תחת המשקל העצום של עצמו
יוצר נהר קפוא שנע באיטיות שידוע כקרחון,
שטוחן את הסלעים תחתיו.
ככל שההרים גבוהים יותר, הקרח נע מהר יותר,
והוא חותך מהר יותר את הסלע שמתחת.
קרחונים יכולים לשחוק פני שטח מהר יותר מגשם ונהרות.
במקום בו קרחונים נצמדים לפסגות הרים, הם משייפים אותם כל כך מהר,
שהם חותכים את הפסגות כמו מסורים עצומים.
אז, איך הר אוורסט הקפוא הגיע להיות כל כך גבוה?
ההתנגשות היבשתית הקטקליזמית ממנה הוא עלה
עשתה אותו כל כך גדול מראש.
שנית, ההרים נמצאים ליד האזור הטרופי,
כך שקו השלג גבוה, והקרחונים הם יחסית קטנים,
בקושי גדולים מספיק לשחוק אותו.
ההרים קיימים בסערה מושלמת של תנאים
ששומרים על העמידה המרשימה שלו.
אבל זה לא תמיד יהיה המצב.
אנחנו חיים בעולם משתנה בו הלוחות היבשתיים,
אקלים כדור הארץ,
וכוח השחיקה של הפלנטה
אולי יום אחד יתאחדו לחתוך את הר האוורסט.
בינתיים, לפחות, הוא נשאר אגדי במוחות המטפסים,
ההרפתקנים,
והחולמים כולם.