În după-amiaza aceasta
o să mă abat puţin de la program.
Despre politica externă puteţi afla
urmărindu-l, ştiu eu, pe Rachel Maddow,
dar... (Râsete)
vreau să vorbesc despre tineri şi formarea lor,
educaţia lor.
Asta se întâmpla miercurea trecută,
la o şcoală din Brooklyn, New York,
liceul Cristo Rey, condus de Iezuiţi.
Mă adresam acelor studenţi. Priviţi-i:
mă înconjurau din trei direcţii.
Observați că cei mai mulţi sunt din comunități minoritare,
clădirea e oarecum austeră,
fiind clădirea unei vechi școli din New York.
Au încă table vechi şi etajere.
Sunt cam 300 de elevi în această şcoală
care funcţionează de vreo patru ani,
urmând să iasă prima generaţie.
Sunt 22 de absolvenţi
şi toţi merg la facultate.
Toţi vin din familii în care, de obicei,
există o singură persoană acasă,
de regulă mama sau bunica. Atât.
Vin aici pentru educaţie
şi formare.
Poza a fost făcută și încărcată
pe pagina mea Facebook săptămâna trecută,
iar cineva a comentat:
„De ce îl ţine aşa în poziţie, la raport ?”
şi altcineva a zis: „Dar arată bine.” (Râsete)
Într-adevăr arată bine, deoarece copiii au nevoie de disciplină,
iar tertipul folosit când apar prin școli
este ca, după terminarea micii mele prelegeri ținute elevilor,
să-i invit să pună întrebări,
iar când ridică mâna îi chem în faţă
să ia poziţie în faţa mea
ca un soldat:
cu mâinile drepte pe lângă corp,
ochii deschişi, privirea în față
şi să pună întrebarea cu voce tare, să-i audă toată lumea.
Fără umeri căzuţi, gaci căzuți sau alte de-astea.
(Râsete)
Acestui tânăr, pe nume Cruz,
îi plăcea asta. A postat peste tot pe Facebook şi face ravagii.
(Râsete)
Lumea crede că sunt sever cu acest copil.
Nu, ne distrăm şi noi puţin.
Faza e că fac asta de ani buni
şi cu cât sunt mai tineri, cu atât e mai distractiv pentru ei.
Când am de-a face cu cei de cinci şi şase ani,
trebuie să găsesc un mod de a-i reduce la tăcere.
Comentează tot timpul,
aşa că aplic un joc,
pentru a le capta atenția.
Le spun: „Ascultaţi, în armată,
când vrem ca cineva să fie atent,
avem comanda ,Atenţie !',
însemnând că toată lumea tace şi e atentă la mine.
Aţi înţeles ?”
- „Aha aha aha ...” - „Să exersăm. Începeţi să vorbiţi.”
Şi-i las vreo zece secunde, după care zic: „Atenţie !"
„Uh!” (Râsete)
„Da, domn' general."
Încercaţi cu copiii acasă, vedeţi dacă merge. (Râsete)
Nu prea cred.
Oricum, e un joc pe care-l aplic şi care vine, evident,
din experienţa mea militară.
Bună parte din viaţă
am lucrat cu tineri cu arme, cum îi numesc eu,
care intrau în armată
şi primul lucru pe care îl făceam
era să-i introducem unui mediu structurat: aşezaţi în formaţie,
în uniforme,
tunşi la fel,
şi aliniați.
Îi învăţăm să facă la dreapta şi la stânga,
pentru a putea executa conform instrucţiunilor
şi a cunoaşte consecinţele nesupunerii.
Asta îi disciplinează.
Apoi făceau cunoștință cu sergentul de instrucţie, persoana pe care o vor urî imediat.
Şi îl vor urî.
Sergentul începe să urle la ei,
supunându-i la tot felul de exerciţii groaznice.
Dar ceva extraordinar se întâmplă cu trecerea timpului:
odată dezvoltată disciplina
şi înţelegând împrejurările,
înţelegând atenţionarea: „Mămica nu-i aici, fiule.
Eu sunt cel mai mare coşmar al tău. Eu sunt tăticul şi mămica ta.
Acceptă. Ai înţeles, băiete ?
Şi apoi, când te întreb ceva, ai doar trei răspunsuri corecte:
da, dle; nu, dle; nicio scuză, dle.
Nu începeţi să-mi explicați de ce n-aţi făcut,
doar: da, dle; nu, dle; nicio scuză, dle.”
- „Nu te-ai bărbierit.” - „Dar dle...”
„Nu, nu-mi spune cât te-ai ras azi dimineaţă.
Îţi spun că nu te-ai bărbierit.”
- „N-am nicio scuză, d-le.” - „Aşa băiete! Înveţi repede.”
Aţi fi uimiţi de ce poţi face cu ei,
odată ce i-ai disciplinat.
În 18 săptămâni dobândesc o competentă. Sunt maturi
şi să ştiţi că ajung să-l admire pe sergent
şi nu-l uită niciodată.
Ajung să-l respecte.
Aşadar, trebuie să existe mai multă disciplină şi respect
în viaţa copiilor noştri.
Petrec mult timp cu tineri
şi întreb mereu oamenii: „Când începe educația ?”
Vorbim mereu de reabilitarea şcolilor,
susţinerea profesorilor, introducerea mai multor calculatoare în şcoli;
despre învăţământul online.
Dar acestea sunt doar o parte din răspuns.
Adevăratul răspuns stă în aducerea copilului la şcoală
cu disciplina în suflet.
Când începe educația ? În clasa întâi ?
Nu, ea începe,
încă din braţele mamei,
când acesta o priveşte
şi spune: „Cred că e mama mea.
Ea mă hrăneşte,
iar când nu mă simt bine,
are grijă de mine.
Limba ei o voi învăţa.”
În acel moment se izolează de restul limbilor
pe care le-ar putea învăţa la acea vârstă,
şi la trei luni, se rezumă la vocea ei.
Persoana care face asta, mama
sau bunica, oricine ar fi,
e cea care începe educația.
Aici începe limba.
De aici începe iubirea şi disciplina.
De acum începi să-i transmiţi copilului
că e special
şi diferit de toţi ceilalţi copii
şi începi să-i citeşti.
Un copil căruia nu i s-a citit
va fi în pericol când va ajunge la şcoală.
Un copil care nu distinge culorile,
nu cunoaşte ceasul sau nu ştie să-şi lege şireturile,
nu ştie toate astea,
nu ştie să facă ceva
indus de un cuvânt precum „atenţie”:
„Atenţie cum te comporți, atenţie faţă de adulţi, atenţie cum vorbești !”
Așa se cresc copiii.
Şi-i văd pe nepoţii mei care,
spre disperarea copiilor mei,
se comportă ca și noi. Ştiţi, îi influenţăm.
Astfel pregătim copiii pentru educaţie şi şcoală.
Şi îmi concentrez toată energia
în comunicarea mesajului
că e nevoie de educaţie înainte de şcoală,
de îngrijire înainte chiar de naştere.
Educaţia copilului începe chiar înainte de naşterea lui
şi lipsa acestei etape prevesteşte dificultăţi în viitor.
Sunt probleme în atât de multe comunităţi
şi şcoli în care copiii
se înscriu în clasa întâi. Ochii lor strălucesc.
Cu rucsacul în spate, sunt gata să înceapă,
dar îşi dau seama că nu sunt ca ceilalţi copii de clasa întâi,
care ştiu să citească şi li s-a citit, care ştiu alfabetul.
Şi până în clasa a treia copiii care nu au avut parte
de disciplină şi atenţie de la început
îşi dau seama că sunt în urmă şi ce fac atunci ?
Răbufnesc şi o iau pe calea pușcăriei
sau a renunţării la școală.
Asta e sigur.
Dacă în clasa a treia cititul copilului nu e la nivel,
la 18 ani e candidat pentru închisoare.
Rata încarcerării la noi e foarte ridicată
pentru că nu le oferim posibilitatea unui debut de viață sănătos.
Ultimul capitol din cartea mea se numeşte
„Darul unui bun început”.
Fiecare copil trebuie să aibă un debut bun în viață.
Am avut norocul să am un astfel de debut.
N-am fost un elev extraordinar.
Am mers la o şcoală publică din New York
şi nu mă prea descurcam.
Am transcrisă întreaga mea istorie educaţională,
din grădiniţă până în facultate.
Am avut nevoie de ea când am scris prima carte.
Vroiam să văd dacă memoria mea e bună
şi, cu siguranţă, era. (Râsete)
Aveam 6 pe linie.
Am trecut de liceu,
am intrat la Colegiul din New York
cu o medie de 78,3 puncte, cu care nu ar fi trebuit să fiu admis,
după care am intrat la inginerie,
unde am rezistat doar şase luni. (Râsete)
Am trecut apoi la geologie, cursul pentru începători. Uşor.
După care am găsit programul de formare a ofiţerilor rezervişti (ROTC).
Am găsit ceva ce îmi plăcea să fac şi la care mă pricepeam,
am găsit un grup de tineri care simţeau la fel ca mine.
Aşa că, întreaga viaţă de atunci am dedicat-o acestui program şi armatei.
Şi le spun tuturor copiilor ca, pe măsură ce cresc
şi aceste structuri se dezvoltă în ei,
să caute ceea ce le place să facă şi la care se pricep,
iar când le găseşti pe amândouă, ai dat lovitura.
Despre asta-i vorba şi de asta am avut parte.
Cei de la colegiul din New York se săturaseră de mine.
Eram acolo de patru ani jumate, aproape cinci,
iar notele mele nu erau tocmai bune,
intram, ocazional, în dificultate cu administraţia.
Aşa că au zis: „Dar se descurcă atât de bine la ROTC.
Doar acolo are calificativul A pe linie.”
Şi au zis: „Hai să includem notele acelea
în calculul notei finale, să vedem cât iese.”
Aşa au şi făcut; m-au adus la un 2,0. (Râsete)
Da. (Râsete) (Aplauze)
Au spus: „E bun de muncă la stat.
Aruncă-l în armată. N-o să-l mai vedem niciodată.”
Aşadar, m-au trimis în armată
şi, ca să vezi, după mulţi ani,
sunt considerat unul din cei mai de seamă dintre cei care au trecut pe la colegiul din New York. (Râsete)
Spun, aşadar, tuturor:
nu contează de unde începi, ceea ce faci în viaţă
determină unde vei ajunge în viaţă
şi suntem binecuvântaţi să trăim într-o ţară în care,
indiferent de unde începi, se ivesc oportunităţi,
atâta timp cât crezi în tine,
în societate şi în ţară,
în faptul că poţi evolua
şi te poţi autoeduca pe parcurs.
Aceasta e cheia succesului.
Dar totul începe cu darul unui bun început.
Dacă nu oferim un bun început copiilor noştri,
dacă nu investim în ei de la vârste fragede,
o să avem dificultăţi mai târziu.
De aceea 25% din tineri renunţă la şcoală
şi aproape 50% din populaţia minoritară
trăieşte în zone cu venit redus,
deoarece nu au parte de un bun început.
Începutul meu a constat nu doar în apartenenţa la o familie bună,
ci şi una care mi-a spus:
„Ascultă, am venit în ţara asta în bărci,
în 1920 şi 1924.
Am muncit în confecţii ca nişte câini, în fiecare zi
şi nu am făcut asta pentru ca tu să tragi ceva pe nas
sau să intri în belele. Şi nici să nu te gândeşti să renunţi.”
Dacă mergeam la oamenii ăia şi le spuneam:
„M-am săturat de şcoală. Vreau să renunţ.”
îmi spuneau: „Renunţăm noi la tine. Ne luăm alt copil.”
(Râsete)
Aveau aşteptări de la toţi verii
şi rudele imigranţilor din sudul Bronx-ului,
dar aveau mai mult decât aşteptări de la noi.
Au plantat în sufletele noastre
un simţ al ruşinii: „Nu-ți face de ruşine familia !”
Uneori intram în belele
şi părinţii mei veneau acasă,
iar eu aşteptam în camera mea ce urma să se întâmple,
spunându-mi: „Bun,
ia cureaua şi bate-mă, dar nu mă lua cu 'ruşinea familiei' iar.”
Am fost devastat când mama mi-a făcut asta.
Am avut, de asemenea, parte de o reţea.
Copiii au nevoie de asta, au nevoie să facă parte dintr-un grup,
o familie, o comunitate.
Familia mea erau mătuşile care locuiau în imobile închiriate.
Nu ştiu câţi dintre voi sunteţi din New York,
dar erau acele blocuri închiriate,
iar femeile astea erau mereu în geam,
sprijinite într-o pernă.
Nu plecau niciodată. (Râsete)
Pe cuvântul meu, am crescut pe străzile alea,
iar ele erau mereu acolo.
Nu mergeau la toaletă, nu găteau. (Râsete)
Nu făceau niciodată nimic,
dar erau cu ochii pe noi
şi ne menţineau implicaţi.
Nu le păsa
dacă deveneam doctori, avocaţi sau generali
şi nici nu se aşteptau la aşa ceva în familie,
atâta timp cât primeam o educaţie şi apoi găseam un loc de muncă.
„Nu ne spuneţi că mai aveţi nevoie de pregătire.
Luaţi-vă un job şi plecaţi din casă.
Nu avem timp de aşa ceva.
Apoi o să ne întreţineţi voi pe noi. Ăsta e rolul vostru.”
E esenţial să readucem această gândire
în familiile noastre.
Şi e foarte important ca voi,
oameni de succes
care, sunt sigur, aveţi familii minunate, copii şi nepoţi,
să înţelegeţi că nu e de ajuns. Trebuie să căutăm
şi să găsim copii ca dl. Cruz,
care pot să reuşească dacă au o structură solidă,
dacă îi ajutaţi şi îi învăţaţi,
dacă investiţi în cluburi pentru băieţi şi fete,
dacă vă implicaţi în sistemul şcolar
şi vă asiguraţi că e cel mai bun,
şi nu doar cel din şcoala copilului dvs., ci şi cele din Harlem,
nu doar cele din Montessori, în partea de vest.
Trebuie să ne angajăm să facem asta
şi nu doar pentru copiii noştri,
dar şi pentru viitorul nostru.
Vom fim o ţară de minoritari majoritari,
peste o generaţie.
Minoritarii de acum vor fi atunci majoritari
şi trebuie să ne asigurăm că sunt pregătiţi să fie majoritari.
Trebuie să ne asigurăm că sunt gata să fie conducători
ai acestei ţări minunate,
unice,
care mă uimeşte în fiecare zi,
o ţară capricioasă. Există mereu contradicţii între noi.
Aşa e făcut sistemul.
E o ţară a contrastelor, dar şi o naţiune a naţiunilor.
Atingem fiecare naţiune şi fiecare naţiune ne atinge pe noi.
Suntem o naţiune de imigranţi.
De aceea avem nevoie de o politică a imigrării.
E ridicol ca nu avem una,
pentru a-i primi pe cei ce vor să vină aici şi să fie parte din această naţiune.
sau pentru a-i trimite înapoi cu o educaţie
cu care să-i ajute pe oamenii lor să iasă din sărăcie.
O poveste pe care îmi place să o spun
e despre bucuria mea de a mă întoarce în New York
şi de a mă plimba prin Park Avenue într-o zi frumoasă,
admirând peisajele şi oamenii din toată lumea
trecând pe aici.
Ceea ce fac mereu e să mă opresc la un colţ
şi să-mi iau un hot dog de la gheretuţa imigrantului.
Trebuie neapărat să mănânc unul. (Râsete)
Şi indiferent unde sunt sau ce fac,
trebuie să fac asta.
O făceam şi când eram secretar de stat.
Plecam din apartamentul meu de la Waldorf Astoria
– (Râsete) –
o luam în sus spre strada 55,
uitându-mă după vânzătorul imigrant.
Aveam cinci gărzi de corp pe atunci
şi trei maşini de poliţie care mergeau în paralel
asigurându-se că nu mă atacă nimeni în plimbarea mea prin Park Avenue. (Râsete)
Îi ceream vânzătorului hot dogul,
el îl pregătea şi apoi se uita în jur
la gărzile şi maşinile de poliţie spunând:
„Am carte verde ! Am carte verde !” (Râsete)
„E-n regulă.”
Dar acum sunt singur.
Nu am gărzi de corp sau maşini de poliţie. N-am nimic,
dar trebuie să am hot dogul meu.
Mi-am luat chiar săptămâna trecută, într-o marţi seara,
pe la Columbus Circle,
iar scena se repetă destul de des.
Merg, îmi cer hot dogul,
vânzătorul îl pregăteşte şi spune:
„Vă cunosc. Vă văd la TV.
Sunteţi generalul Powell.”
„Da, da.”
Îi întind banii.
„Nu, dle general. Nu pot lua banii. Am fost deja plătit.
America m-a plătit. Nu uit de unde vin,
dar acum sunt american. Vă mulţumesc, dle.”
Accept generozitatea lui şi-mi continui drumul,
spunându-mi că
e aceeaşi ţara care i-a primit pe părinţii mei astfel, acum 90 de ani.
Deci suntem aceeaşi ţară minunată,
dar suntem alimentaţi de tinerii care vin aici
din toată lumea
şi e datoria noastră de cetăţeni
ai acestei ţări superbe
să ne asigurăm că niciun copil nu e lăsat de izbelişte.
Vă mulţumesc foarte mult.
(Aplauze)