מה שאני רוצה לעשות היום אחר הצהריים
הוא דבר מה שונה מעט ממה שתוכנן.
מדיניות חוץ, אתם יכולים להבין
על ידי צפייה ברייצ'ל מאדואו או מישהו,
אבל - (צחוק) -
אני רוצה לדבר על אנשים צעירים ומבנה וסדר,
אנשים צעירים ומבנה.
זה היה ביום רביעי האחרון בשעות אחר הצהריים
בבית ספר בברוקלין, ניו יורק,
בתיכון כריסטו ריי , שמנוהל על ידי הישועים.
ודיברתי לקבוצה זו של התלמידים, העיפו בהם מבט.
הם סבבו אותי משלושה כיוונים.
תבחינו שכמעט כולם הם מקבוצות מיעוט.
תבחינו שהבניין הוא צנוע למדי.
בניין בית ספר ניו יורקי ישן, לא מפואר.
עדיין יש להם את הלוחות הישנים ומה לא,
ויש כ-300 ילדים בבית הספר,
ובית הספר פועל כבר מזה ארבע שנים,
והכתה הראשונה שלהם עומדת לפני סיום הלימודים
עשרים ושניים תלמידים יסיימו את לימודיהם,
וכל ה -22 הולכים לאוניברסיטה.
כולם באים ממשפחות שבהן יש, ברוב המקרים,
רק אדם אחד בבית,
בדרך כלל האם או הסבתא, וזהו,
והם באים לכאן למען החינוך שלהם
ולמען ההבניה שלהם.
עכשיו, תמונה זו, הועלתה
לדף הפייסבוק שלי בשבוע האחרון,
ומישהו כתב שם
"היי מדוע הוא ניצב בעמידת דום כזו?"
ואז הם הוסיפו, "אבל הוא נראה טוב". (צחוק)
הוא נראה טוב, כי הילדים זקוקים למבנה,
והתכסיס שאני מפעיל בכל ההופעות שלי בבית הספר
הוא שלאחר שאני מסיים עם הדרשה הקטנה שלי לילדים,
אני מזמין אותם לשאול שאלות,
וכאשר הם מצביעים, אני אומר, "בואו אלי"
ואני מכריח אותם לבוא ומעמיד אותם מולי.
אני מעמיד אותם בעמידת דום כמו חייל.
מורה להם לעמוד כשזרועותיהם ישרות ומוצמדות לגופם,
הביטו למעלה, פקחו את העיניים, התבוננו קדימה,
ושאל את השאלה שלך בקול רם כך שכולם יוכלו לשמוע.
לא בצורה רפויה, לא במכנסיים שמוטים, אף אחד מהדברים האלה.
(צחוק)
ובחור צעיר זה, השם שלו הוא - שם המשפחה שלו קרוז-
הוא אהב זאת. זה היה בכל דף הפייסבוק שלו , וזה נהפך ויראלי.
(צחוק)
אז אנשים חושבים שאני לא נחמד לילד הזה.
לא, אנחנו עושים קצת כיף.
והדבר הוא , אני עושה זאת כבר שנים,
ככל שהם צעירים יותר, כך זה יותר כיף.
כאשר אני מקבל גילאי 6-7 בקבוצה,
אני צריך לתכנן איך לשמור עליהם שקטים.
אתם יודעים שהם תמיד מתחילים לברבר.
אז אני משחק איתם משחק קטן
לפני שאני מעמיד אותם בעמידת דום.
אני אומר, "עכשיו תקשיבו. בצבא,
כאשר אנחנו רוצים שתשימו לב,
יש לנו פקודה. שנקראת "עמוד נוח."
זה אומר שכולם צריכים להיות שקטים ולשים לב. הקשיבו טוב.
אתם מבינים?"
"או-הו, או הו. או הו." "בואו לתרגל. כולם להתחיל לפטפט."
ואני נותן להם להמשיך 10 שניות ולאחר מכן פוקד, "עמוד נוח!"
"הא!" (צחוק)
"כן, המפקד. כן, המפקד."
נסו זאת עם הילדים שלכם. תראו אם זה עובד. (צחוק)
אני לא חושב.
אבל בכל מקרה, זה משחק שאני משחק, וזה מגיע כמובן
מניסיוני הצבאי.
כי במשך רוב חיי הבוגרים,
עבדתי עם ילדים צעירים, נערים עם רובים, אני קורא להם.
והיינו מגייסים אותם לצבא,
והדבר הראשון שהיינו עושים הוא לשים אותם
בסביבה של מבנה, לסדר אותם בשורות,
להלביש את כולם באותם הבגדים,
לספר אותם כך שהם נראים כולם כאחד,
לוודא שהם עומדים בשורות.
אנחנו מלמדים אותם לפנות יחד ימינה ושמאלה,
כך שהם יכלו לציית להוראות ולדעת
מה ההשלכות של אי ציות להוראות.
זה נותן להם מבנה.
ולאחר מכן אנחנו מציגים אותם בפני מישהו שהם שונאים מיד, מש"ק הת"ס.
והם שונאים אותו.
המשק מתחיל לצעוק עליהם,
ולפקוד עליהם לעשות כל מיני דברים נוראים.
אך הדבר הכי מדהים קורה במשך הזמן.
לאחר שהתפתח אצלם מבנה,
ברגע שהם מבינים את הסיבה למשהו,
ברגע שהם מבינים, "אמא לא כאן, בן.
אני הסיוט הגרוע ביותר שלך. אני אבא ואמא שלך.
וזה מה שיש. הבנת את זה, בן?
כן, ולאחר מכן כאשר אני שואל אותך שאלה, ישנן רק שלוש תשובות אפשריות:
כן, המפקד; לא, המפקד; שום תירוץ, המפקד.
אל תתחיל לספר לי למה לא עשית משהו.
זה כן, המפקד; לא, המפקד; שום תירוץ, המפקד."
"אתה לא התגלחת." "אבל המפקד —"
"לא, אל תספר לי כמה פעמים שרטת את הפנים שלך הבוקר.
אני אומר לך שלא התגלחת."
"שום תירוץ, המפקד." "כל הכבוד, אתה לומד מהר."
אבל תתפלאו מה ניתן לעשות איתם
לאחר שהכנסתם אותם למבנה זה.
ב-18 שבועות, הם רוכשים מיומנות. הם בוגרים.
ואתם יודעים מה, הם מתחילים להעריץ את משק הת"ס
והם לעולם לא שוכחים את משק הת"ס.
הם מכבדים אותו.
אז אנחנו צריכים יותר מסוג הזה של מבנה ורחישת כבוד
בחייהם של הילדים שלנו.
אני מבלה זמן רב עם קבוצות נוער,
ואני שואל אנשים, "מתי תהליך החינוך מתחיל?"
אנחנו תמיד מדברים על, "בואו ונשפר את בתי הספר.
בואו נעשה יותר עבור המורים שלנו. בואו ונצייד את בתי הספר שלנו ביותר מחשבים
בואו ונלמד את הכל במקוון."
זה לא כל הפתרון. זה חלק מהפתרון.
אך הפתרון האמיתי מתחיל בהבאת הילד לבית הספר
עם מבנה וסדר בלבו ונשמתו של הילד הזה מההתחלה .
מתי תהליך הלמידה מתחיל? האם זה מתחיל בכיתה א'?
לא, לא, זה מתחיל בפעם הראשונה
כשילד בזרועותיו של אמו
מסתכל באמא
ואומר, "הו, זו חייבת להיות אמא שלי.
היא זו שמאכילה אותי.
הו כן, כאשר אני לא מרגיש כל כך טוב ,
היא דואגת לי.
זו השפה שלה שאלמד."
ובאותו רגע הם חוסמים את כל שאר השפות
שהם היו יכולים ללמוד בגיל הזה,
אבל בגיל שלושה חודשים, זו היא.
ואם האדם העושה את זה, בין אם זו אמו
או סבתו, כל מי שעושה את זה,
זה הזמן שתהליך החינוך מתחיל.
כאשר השפה מתחילה להתפתח.
כאשר אהבה מתחילה. כאשר מבנה וסדר מתחיל.
אז אתה מתחיל להטביע על הילד חותם
ש"אתה מיוחד,
אתה שונה מכל ילד אחר בעולם.
ואנחנו הולכים להקריא לך."
ילד אשר לא הקריאו לו
נמצא בסיכון כאשר הוא מגיע לבית הספר.
ילד שאינו מכיר את הצבעים שלו או שלה
או אינו יודע כיצד לקרוא שעון, לא יודע איך לשרוך נעליים,
לא יודע איך לעשות את הדברים האלה,
ולא יודע איך לעשות משהו
שמתבצע בעקבות מילה שהטביעו בי כילד: שים לב.
שים לב לנימוסים שלך! גלה אכפתיות כלפי המבוגרים! שים לב למה שאתה אומר!
זוהי הדרך בה מגדלים ילדים כראוי.
וצפיתי בנכדים הצעירים שלי שמגיעים כעת
והם ,למגינת ליבם של ילדי,
הם פועלים ממש כפי שאנחנו עשינו. אתם יודעים? אתם מטביעים עליהם חותם.
וזה מה שאתם צריכים לעשות כדי להכין את הילדים לחינוך ולבית הספר.
ואני עובד בכל המרץ שיש לי
להעביר איכשהו מסר זה
שאנו זקוקים לגן הילדים, אנו זקוקים ליתרון הכנה מראש,
אנחנו צריכים טיפול טרום לידתי.
תהליך החינוך מתחיל עוד לפני שהילד נולד,
ואם לא תעשו זאת, אתם תעמדו בפני קשיים.
ואנו נתקלים בקשיים בכל כך הרבה מהקהילות שלנו
ובכל כך הרבה מבתי הספר שלנו שאליהם מגיעים הילדים
לכיתה א' ועיניהם נוצצות,
התרמילים הקטנים על כתפיהם והם מוכנים ללכת,
ולאחר מכן הם מבינים שהם לא כמו תלמידי כיתה א' אחרים
שמכירים ספרים, שהקריאו להם, שמכירים את האלפבית שלהם.
וכשיגיעו לכיתה ג', הילדים שלא היה להם
מבנה,סדר ותשומת לב בתחילת הדרך
מתחילים להבין שהם מאחור, ומה הם עושים?
הם מבטאים זאת בהתנהגותם הם מבטאים זאת בפעילות שלהם, והם נמצאים בדרכם
לכלא או שהם בדרכם לנשור מהלימודים.
זה צפוי.
אם אתה אינך ברמה הנכונה של קריאה בכיתה ג',
אתה מועמד לכלא בגיל 18,
ויש לנו את שיעור הכליאה הגבוה ביותר
כי איננו מעניקים לילדים שלנו את ההתחלה הנכונה בחיים.
הפרק האחרון בספר שלי נקרא
"המתנה של התחלה טובה".
מתנת ההתחלה הטובה. כל ילד זכאי להתחלה טובה בחיים.
אני זכיתי בסוג זה של התחלה טובה.
לא הייתי תלמיד מעולה.
הייתי תלמיד בית ספר ציבורי בניו יורק,
ולא ממש הצלחתי, בכלל לא.
יש לי את כל התעודות של מועצת החינוך של ניו יורק
מהגן ועד למכללה.
רציתי אותן כשכתבתי את הספר הראשון שלי.
רציתי לבדוק אם הזיכרון שלי היה נכון,
ואלוהים, הוא היה. (צחוק)
ציון "מספיק" בהכל.
ולבסוף תמרנתי את דרכי בתיכון,
והתקבלתי למכללת העיר ניו יורק
עם ממוצע של 78.3, שלא היו אמורים להתיר לי להכנס אתו,
ואז התחלתי בהנדסה,
וזה נמשך רק שישה חודשים. (צחוק)
ואז עברתי לגיאולוגיה, קורס בסיסי למתחילים. שזה קל.
ואחר כך מצאתי את העתודה האקדמית לאימון קציני מילואים (ROTC).
מצאתי משהו שאני טוב בו ומשהו שאני אוהב לעשות,
ומצאתי קבוצה של צעירים כמוני שחשו אותו דבר.
וכך כל החיים שלי אז הוקדשו ל-ROTC ולצבא.
ואני אומר לילדים צעירים בכל מקום, בזמן שאתם גדלים
וכשמבנה וארגון צתפתח בכם,
תמיד חפשו אחר הדבר שאתם עושים טוב ושהנכם אוהבים לעשות,
וכאשר תמצאו את שני הדברים האלה יחד, גבר, יש לך את זה..
זה מה שקורה. וזה מה שמצאתי.
עכשיו לרשויות ב- CCNY (מכללת העיר ניו יורק) נמאס מזה שאני נמצא שם.
הייתי שם ארבע וחצי, כמעט חמש שנים.
והציונים שלי לא היו טובים במיוחד,
וחוויתי מדי פעם קשיים עם ההנהלה.
אז הם אמרו, "אבל הוא כל כך מצליח ב- ROTC.
תראו, הוא מקבל שם "מעולה" אבל לא בשום מקום אחר."
אז הם אמרו, "בואו וניקח את ציוני ה- ROTC שלו
ונגלגל אותן לתוך ממוצע הציונים הכולל שלו ונראה מה קורה."
והם עשו זאת וזה העלה אותי ל-2.0. (צחוק)
כן. (צחוק) (מחיאות כפיים)
אמרו לי: "זה מספיק טוב לעבודה ממשלתית.
תנו אותו לצבא. לעולם לא נראה אותו שוב. לעולם לא נראה אותו שוב."
אז שלחו אותי לצבא,
והפלא ופלא, שנים רבות לאחר מכן ,
אני נחשב לאחד הבנים הגדולים של מכללת העיר ניו יורק בכל הזמנים. (צחוק)
לכן, אני אומר לאנשים צעירים בכל מקום,
זה בכלל לא היכן שאתה מתחיל בחיים, זה מה שאתה עושה עם החיים
שקובע להיכן אתה מגיע בחיים בסופו של דבר,
והתברכת לחיות במדינה,
שבכל מקום בו אתה מתחיל, נפתחות בפניכם הזדמנויות
כל עוד אתה מאמין בעצמך,
אתה מאמין בחברה ובמדינה,
ואתה מאמין שאתה יכול לשפר את עצמך
ולחנך את עצמך במהלך הדרך.
וזה המפתח להצלחה.
אבל הוא מתחיל עם המתנה של התחלה טובה.
אם איננו מעניקים מתנה זו לכל אחד ואחד הילדים שלנו,
אם אנו לא משקיעים בהם בגיל המוקדם ביותר,
אנחנו עומדים להיתקל בקשיים.
זו הסיבה שיש אצלנו שיעור נשירה של בערך 25 אחוז ככלל
וכמעט 50 אחוז מאוכלוסית המיעוטים שלנו
המתגוררים באזורים מעוטי הכנסה,
משום שהם לא מקבלים את מתנת ההתחלה הטובה.
התרומה שקיבלתי של התחלה טובה היתה לא רק העובדה שגדלתי במשפחה נחמדה,
משפחה טובה, אבל היתה לי משפחה שאמרה לי,
"עכשיו תקשיב, הגענו למדינה זו בסירות בננה
ב- 1920, ו-1924.
עבדנו יום יום כמו חמורים בתעשיית הטקסטיל.
אנחנו לא עושים זאת כדי שתוכל לדחוף משהו לתוך האף שלך
או שתסתבך. ואל תחשוב אפילו על נשירה."
אם אי פעם הייתי חוזר הביתה ואומר למהגרים האלה
ש"אתם יודעים, נמאס לי מבית הספר, ואני נושר"
הם היו אומרים, "אנחנו מעיפים אותך. נמצא לנו ילד אחר."
(צחוק)
היו להם ציפיות מכל הבני דודים
והמשפחה המורחבת של המהגרים שחיו בדרום ברונקס,
אבל היו להם יותר מסתם ציפיות מאתנו
הם תקעו בתוך ליבנו כמו פגיון
תחושת בושה: "אל לך לבייש את המשפחה הזו."
לפעמים הייתי נכנס לצרות,
וההורים שלי היו מגיעים הביתה,
והייתי בחדר שלי מחכה למה שעומד לקרות,
והייתי יושב שם ואומר לעצמי, "טוב, הביטו,
קחו את החגורה והכו אותי, אבל, אלוהים, אל תכניסו לי שוב את הקטע של ה"בושה-המשפחתית.""
זה הרס אותי כאשר אמא שלי עשתה לי את זה .
והיתה לי גם רשת קשרי משפחה מורחבת זו.
ילדים זקוקים לרשת מורחבת. ילדים צריכים להיות חלק משבט,
ממשפחה, מקהילה.
במקרה שלי אלו היו הדודות שחיו בכל בנייני השיכונים האלה.
אני לא יודע כמה מכם הם תושבי ניו יורק,
אבל היו בנייני שיכונים,
והנשים האלו היו תמיד תלויות מאחד החלונות,
נשענות על כרית.
הן מעולם לא עזבו. (צחוק)
אני, בחיי, גדלתי כשאני הולך ברחובות אלה,
והן תמיד היו שם.
הן מעולם לא הלכו לשירותים. הן מעולם לא בישלו. (צחוק)
הן מעולם לא עשו שום דבר.
אבל מה שהן עשו היה לשמור שאנחנו פועלים נכון.
הן דאגו שאנחנו עושים את מה שאנחנו צריכים.
ולא היה אכפת להן
אם תגדל להיות רופא או עורך דין או גנרל,
הן מעולם לא ציפו לגנרלים במשפחה,
כל עוד שקבלת השכלה ולאחר מכן קבלת עבודה.
"אל תספרו לנו על כל הדברים האלה של הגשמה עצמית .
אתה מקבל עבודה, ויוצא מהבית.
אין לנו זמן לבזבז על זה.
ולאחר מכן אתם יכולים לתמוך בנו. זהו התפקיד שלכם.."
ולכן, זה כה חיוני, שנכניס סוג זה של תרבות
חזרה למשפחות שלנו, לכל המשפחות.
וזה כל כך חשוב כשכולכם כאן היום
שהנכם אנשים שמצליחים,
ואני בטוח שיש לכם משפחות נפלאות, ילדים ונכדים,
זה אינו מספיק. עליכם להושיט יד אחורנית
ולמצוא ילדים כמו מר קרוז
שיכולים להצליח, אם תתנו להם את סדר ומבנה,
אם תושיטו יד ותעזרו, אם תדריכו,
אם תשקיעו במועדוני נוער לבנים ובנות,
אם תעבדו עם מערכת בית הספר שלכם,
וודאו שזוהי המערכת הבית ספרית הטובה ביותר,
ולא רק בבית הספר של הילד שלכם, אבל בבית הספר באפטאון, בהארלם,
לא רק בדאונטאון מונטסורי שבצד המערבי.
כל אחד מאיתנו חייב שתהיה לו מחויבות לעשות את זה.
ואנו לא רק משקיעים בילדים.
אנו משקיעים בעתיד שלנו.
אנחנו הולכים להיות מדינת מיעוט-רוב
בעוד שנות דור אחד.
אלה שאנו קוראים להם מיעוטים עכשיו הולכים להיות הרוב.
ועלינו לוודא שהם מוכנים להיות הרוב.
עלינו לוודא שהם מוכנים להיות המנהיגים
של מדינה נהדרת זו שלנו,
מדינה שהיא לא כמו שום מדינה אחרת,
מדינה שמדהימה אותי בכל יום,
מדינה מפולגת. אנו תמיד מתווכחים זה עם זה.
זהו האופן שבו המערכת אמורה לעבוד.
זו היא מדינה של ניגודים כאלה, אבל זו אומה שבאומות.
אנחנו נוגעים בכל אומה. כל אומה נוגעת בנו.
אנחנו אומה של מהגרים.
לכן אנחנו צריכים מדיניות הגירה איתנה.
זה מגוחך לא לקיים מדיניות הגירה איתנה
לקבל בברכה את אלה שרוצים לבוא לכאן ולהיות חלק מהאומה הגדולה הזו,
או שאנחנו יכולים לשלוח אותם חזרה הביתה עם חינוך
כדי שייסיעו לאנשים שלהם להיחלץ ממעגל העוני.
אחד הסיפורים הנפלאים שאני אוהב לספר הוא על אהבתי
לבוא לעיר מולדתי ניו יורק
ולצעוד במעלה פארק אבניו ביום יפה
כשאני מתפעל מהכל, ורואה את כל האנשים שעוברים ברחוב
מכל רחבי העולם.
אבל מה שאני תמיד חייב לעשות הוא לעצור באחת הפינות
ולקנות נקניקיה חמה מעגלת רוכלים.
אני חייב נקניקיה פושטית מהרחוב. (צחוק)
ולא משנה איפה אני או מה אני עושה,
אני חייב לעשות את זה.
אני גם עשיתי את זה כשהייתי מזכיר המדינה.
הייתי יוצא מהסוויטה שלי במלון וולדורף אסטוריה
— (צחוק) —
הייתי הולך במעלה הרחוב, והייתי מגיע לסביבת רחוב 55
מחפש את המהגר עם עגלת הרוכלים.
באותם ימים, היו לי חמישה שומרי ראש סביבי
ושלוש ניידות של משטרת העיר ניו יורק נסעו לצדי
כדי לוודא שאף אחד לא יפגע בי בזמן שאני הולך במעלה פארק אבניו. (צחוק)
והייתי מזמין נקניקיה מהבחור,
והוא היה מתחיל להכין אותה ולאחר מכן הוא היה מסתכל סביב
על שומרי הראש וניידות המשטרה-
"יש לי גרין קארד! יש לי גרין קארד!" (צחוק)
"בסדר, זה בסדר."
אבל עכשיו אני לבד. אני לבד.
אין לי שומרי ראש, אין לי ניידות משטרה.אין לי כלום.
אבל אני חייב את הנקניקייה שלי.
אני עשיתי זאת רק בשבוע שעבר. זה היה ביום שלישי בערב
למטה ליד קולומבוס סירקל.
והסצנה חוזרת על עצמה כל כך לעיתים קרובות.
אני הולך ומבקש את הנקיניקיה שלי,
הבחור מכין אותה, וכשהוא מסיים,
הוא אומר, "אני מכיר אותך. אני רואה אותך בטלוויזיה.
אתה, כן, אתה הגנרל פאואל. "
כן, כן." "הו..."
אני נותן לו את הכסף.
"לא, המפקד. אתה לא יכול לשלם לי. כבר שילמו לי.
אמריקה שילמה לי. אני לעולם לא שוכח מאיפה באתי.
אבל עכשיו אני אמריקאי. אדוני, תודה."
אני מקבל את הנדיבות, וממשיך במעלה הרחוב,
וזה מציף אותי, אלוהים,
מדובר באותה מדינה שקיבלה בברכה את ההורים שלי באותו אופן לפני 90 שנה.
אז אנחנו עדיין מדינה נהדרת,
אבל אנחנו מוזנים מאנשים צעירים שמגיעים
מכל ארצות העולם,
וזו היא חובתנו כאזרחים שתורמים
לארץ נהדרת זו שלנו
לוודא שאף ילד לא יישאר מאחור.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)