Dakle, razmišljao sam o razlici između
životopisnih vrlina i vrlina za posmrtni govor.
Životopisne vrline jesu one koje stavljate u životopis,
poput vještina koje donosite na tržište.
Vještine za posmrtni govor su one
koje se spomenu u vašem posmrtnom govoru,
koje su dublje; tko ste, vaša nutrina,
obilježja vaših odnosa s drugima,
jeste li hrabri, srdačni, pouzdani, dosljedni?
I većina nas, uključujući i mene samog, bi rekla
da su od tih dviju vrsta vrlina vrline za posmrtni govor važnije.
No, bar u mom slučaju, jesu li one te o kojima
najviše razmišljam? Odgovor je, ne.
Stoga sam razmišljao o tom problemu,
i mislilac koji mi je pomogao u razmišljanju o tome
jest Joseph Soloveitchik, i bio je rabin
koji je napisao knjigu "Usamljeni vjernik" 1965. g.
Soloveitchik je rekao da naše biće ima dvije strane,
koje je nazivao Adam I i Adam II.
Adam I je svjetovna, ambiciozna,
vanjska strana naše prirode.
Želi graditi, stvarati, osnivati tvrtke,
uvoditi inovacije.
Adam II je krotka strana čovječje prirode.
Adam II ne želi samo raditi dobro nego i biti dobar,
živjeti na način koji iznutra
poštuje Boga, stvaranje i sve naše mogućnosti.
Adam I želi pokoriti svijet.
Adam II želi čuti svoj poziv i služiti svijetu.
Adam I uživa u uspješnosti.
Adam II uživa unutarnju dosljednost i snagu.
Adam I se pita kako stvari rade.
Adam II se pita zašto smo ovdje.
Moto Adama I je "uspjeh."
Moto Adama II je "ljubav, pokajanje i povratak."
I Soloveitchik se zalagao za to da su ove dvije strane
naše prirode zaraćene, jedna protiv druge
Živimo u neprekidnom samo-sukobu
između vanjskog uspjeha i unutarnje vrijednosti.
I problem je, rekao bih, u svezi ovih
naših dviju strana, što ih navode
različite logike.
Vanjska logika je ekonomična logika:
uzrok donosi posljedicu, rizik donosi nagradu.
Nutarnja strana naše prirode
je moralna logika, i počesto obrnuta logika.
Trebaš dati da bi primio.
Trebaš se predati nečemu izvan sebe
da bi izgradio unutarnju snagu.
Trebaš pokoriti želju kako bi dobio ono što želiš.
Da bi se ispunio, trebaš se zaboraviti.
Trebaš se izgubiti kako bi se našao.
Živimo u društvu koje daje prvenstvo Adamu I,
a često zanemaruje Adama II.
I problem je u tome što vas to pretvara u prepredenu životinju
koja se životu odnosi kao prema igri
i postajete hladno, proračunato stvorenje
koje se uljulja u jednu vrstu osrednjosti
u kojoj shvaćate da ima razlike
između vašeg željenog 'ja' i vašeg stvarnog 'ja'.
Ne zarađujete vrstu posmrtnog govora kakvog želite,
za koju se nadate da će vam biti dana.
Nemate dubinskih uvjerenja.
Nemate emocionalni sklad, zvučnost.
Niste posvećeni radnjama
koje zahtijevaju posvećivanje više od jednog života.
Podsjetilo me na opći odgovor povijesti na to
kako izgraditi čvrstog Adama II,
kako izgraditi dubok karakter.
Kroz povijest ljudi su se vraćali
u vlastitu prošlost,
ponekad u vrijedni trenutak u njihovom životu,
u njihovo djetinjstvo,
i potom često um teži u prošlosti nekom
trentku srama,
nekog počinjenog grijeha, nekog sebičnog čina,
činu izostavljanja, plitkosti
grijehu bijesa, grijehu samosažaljenja,
pokušavanju da se udovolji svima, nedostatku hrabrosti,
Adam I se izgrađuje izgrađivanjem svojih jakih strana.
Adam II se izgrađuje borbom protiv vlastitih slabosti.
Uđete u sebe, nađete grijeh
koji ste počinili iznova i iznova u toku svog života,
grijeh s vašim potpisom
iz kojeg ostali grijesi proizlaze
i borite se protiv tog grijeha i hrvate se s njim,
i iz tog hrvanja, te patnje,
izgrađuje se duboki karakter.
I često nas ne uče prepoznati
grijeh unutar nas,
i nismo naučeni u ovoj kulturi
kako se hrvati s njim,
kako mu se suprotstaviti i kako se boriti protiv njega.
Živimo u kulturi Adam I mentaliteta
u kojoj smo neuki u svezi Adama II.
Na kraju, Reinhold Niebuhr
je zaokružio taj sukob, potpuno proživljen
život s Adamom I i Adamom II, na ovaj način:
"Ništa što je vrijedno ne postiže se za našeg života;
stoga nas mora spasiti nada.
Ništa istinito, lijepo ili dobro nema
nikakvog smisla u tom trenutnom kontekstu povijesti;
stoga nas mora spasiti vjera.
Ništa što učinimo, ma kako čestito, ne možemo postići sami;
stoga nas mora spasiti ljubav.
Ni jedan čestit čin nije tako čestit
iz gledišta našeg prijatelja ili neprijatelja, kao što je iz našeg gledišta.
Stoga nas mora spasiti posljednji oblik ljubavi,
a to je oprost."
Hvala vam.
(Pljesak)