Pre nego što počnem svoju prezentaciju,
želim da kažem da je velika čast što sam deo programa
sa toliko impresivnih žena.
Želim i da se zahvalim organizatorima
što su me pozvali da budem deo ovoga.
Važno je da ja kažem, ali i ostali muškarci,
kada se bavimo ovim poslom, naročito na polju prevencije rodnog nasilja,
o čemu ću danas pričati sa vama.
Važno je da primetimo da je rastući muški pokret u SAD-u
u multikulturnom smislu, i širom sveta u međunarodnom smislu,
sve veći broj muškaraca koji ustaju i govore
o muškom nasilju prema ženama, i ulaze u delove muške kulture
koja je tradicionalno ravnodušna
ili otvoreno neprijateljska prema naporima žena da ih uključi.
Taj pokret muškaraca duguje ženama liderima
na ličnom, profesionalnom, političkom,
intelektualnom i svakom nivou.
Žene su izgradile ove pokrete, i oni na pozitivan način
utiču na sve - ne samo žene i devojke,
nego i muškarce i dečake.
I često muškarci poput mene dobiju pohvale i javna priznanja
za rad kojim se žene već dugo bave.
Jedan od načina da iskoristimo pažnju
je da zahvalimo ženama i odamo priznanje njihovom vođstvu,
danas, sutra i u budućnosti.
(Aplauz)
Pošto sam to rekao,
podeliću sa vama
pogled koji menja obrazac
viđenja rodnog nasilja -
silovanja, nasilja u porodici, maltretiranja u vezi,
seksualnog uznemiravanja, seksualnog iskorišćavanja dece.
Čitav spektar problema koji se ukratko nazivaju
"problemima rodnog nasilja"
i viđeni su kao ženske poteškoće u vezi sa kojima pomažu
neki dobri muškarci, ali imam problem sa tim okvirom
i ne prihvatam ga.
Ne vidim to kao ženske probleme koje rešavaju dobri muškarci.
Zapravo, obrazložiću vam da su ovo prvenstveno
muški problemi.
(Aplauz)
Očigledno, to su i ženski problemi
što i razumem, ali nazivati
rodno nasilje ženskim problemom je samo deo problema
iz brojnih razloga.
Prvi je da to daje muškarcima izgovor da ne vode računa.
Zar ne? Puno muškaraca čuje termin "ženski problemi"
i težimo da ih zanemarimo, pa razmišljamo:
"Hej, ja sam muško. To je za devojke" ili " To je za žene."
A kao posledica toga, dosta muškaraca ne ode dalje
od prve rečenice.
Skoro kao da je čip u našim mozgovima aktiviran
i nervni putevi vode našu pažnju u drugom smeru
kada čujemo termin "ženski problemi".
Ovo inače takođe važi i za reč "rod"
jer dosta ljudi kad čuje reč "rod"
misli da to znači "žena".
Stoga misle da su rodni problemi sinonim za ženske probleme.
Postoje neke zabune u vezi sa terminom "rod".
Dozvolite mi da vam ilustrujem tu zabunu putem analogije.
Hajde na kratko da pričamo o rasi.
U Americi, kad čujemo reč "rasa"
dosta ljudi misli da to znači: Afro-amerikanac,
Latino, Azijski Amerikanac, Indijanac,
južni Azijat, pacifički ostrvljanin, i tako dalje.
Dosta ljudi, kada čuju reč "seksualna orijentacija"
misle da to znači: gej, lezbijka, biseksualac.
A puno ljudi kada čuje reč "rod", misle da to znači: žene.
U svakom od navedenih slučaja,
ne obraća se pažnja na dominantnu grupu.
Zar ne? Kao da belci nemaju neku vrstu rasnog identiteta
ili da ne pripadaju nekoj rasnoj kategoriji i ustrojstvu,
kao da heteroseksualci nemaju seksualnu orijentaciju,
kao da muškarci nemaju rod.
Ovo je jedan od načina da se dominantni sistemi održavaju
i reprodukuju, što znači
da je dominatna grupa retko izazvana da čak i razmišlja o svojoj dominantnosti
jer je to jedna od ključnih karakteristika
snage i privilegije, mogućnost da se prolazi neispitano
u nedostatku introspekcije, zapravo biti prikazan nevidljivim
u velikoj meri u raspravi
o problemima koji se tiču prvenstveno nas.
A takođe je neverovatno kako ovo funkcioniše
u porodičnom i seksualnom nasilju,
kako su muškarci prilično izostavljeni
iz mnogih razgovora o temi
koja je centralno u vezi sa njima.
Ilustrovaću vam ovo o čemu pričam
koristeći staru tehnologiju.
Staromodan sam po pitanju osnovnih gledišta.
Pravim filmove i radim sa visokom tehnologijom
ali sam i dalje staromodan kao nastavnik.
Želim da podelim sa vama ovu vežbu
koja na nivou strukture rečenice opisuje
kako nam način na koji razmišljamo,
doslovno način na koji koristimo svoj jezik,
pomaže da držimo našu pažnju dalje od muškaraca.
Ovo je prvenstveno u vezi sa porodičnim nasiljem,
ali možete to povezati i sa ostalim analogijama.
Ovo potiče od rada feminističke lingvistkinje Džulije Penelopi.
Počinje prostom engleskom rečenicom:
"Don je pretukao Meri."
To je dobra engleska rečenica.
Džon je subjekat. Pretukao je glagol.
Meri je objekat. Dobra rečenica.
Preći ćemo na sledeću rečenicu,
koja kaže istu stvar u pasivu.
"Meri je istučena od strane Džona".
Sada se dosta stvari desilo u jednoj rečenici.
Prešli smo sa "Džon je pretukao Meri"
na "Meri je istučena od strane Džona".
Prebacili smo svoju pažnju u jednoj rečenici sa Džona na Meri
i kao što vidite, Džon je veoma blizu kraja rečenice,
pa, skoro blizu ispadanja sa mape naše psihičke ravni.
U trećoj rečenici Džon je izuzet
i imamo "Meri je pretučena",
i sad se sve tiče Meri.
Čak ni ne razmišljamo o Džonu. Skroz smo usredsređeni na Meri.
Tokom prošlih generacija, termin koji smo koristili
kao sinonim za "pretučena" je bio: "umlaćena",
pa tako imamo "Meri je umlaćena".
Konačna rečenica u ovom sledu,
prateći prethodne,
je "Meri je umlaćena žena".
Stoga je sad Merin identitet - Meri je pretučena žena -
ono što joj je učinjeno od strane Džona u prvoj rečenici.
Ali smo pokazali da je Džon odavno napustio ovu priču.
Mi koji radimo u sektoru porodičnog i seksualnog nasilja
znamo da je okrivljavanje žrtve veoma prisutno u ovoj oblasti,
odnosno, svaljivanje krivice na osobu kojoj je nešto učinjeno,
a ne na osobu koja je to učinila.
Pitamo se zašto ove žene izlaze sa ovakvim muškarcima?
Zašto ih oni privlače?
Zašto se stalno vraćaju? Šta je nosila na žurci?
Kakav glup postupak.
Zašto je pila sa tom grupom muškaraca u toj hotelskoj sobi?
Ovo je svaljivanje krivice na žrtvu i postoji veliki broj razloga za to,
ali jedan od njih je taj da je čitava naša saznajna struktura
podešena da krivi žrtve. To radimo nesvesno.
Podešeni smo da postavljamo pitanja
o ženama i ženskim izborima i o tome šta one rade,
šta misle i oblače.
Neću ućutkivati ljude koji postavljaju pitanja o ženama.
Legitimno je to pitati.
Ali budimo načisto: postavljanje pitanja o Meri
neće nas odvesti nigde što se tiče prevencije nasilja.
Treba da postavljamo drugačija pitanja.
Vidite šta želim da postignem ovim, zar ne?
Pitanja se ne tiču Meri, već Džona.
Ona uključuju stvari poput: zašto Džon tuče Meri?
Zašto je porodično nasilje i dalje veliki problem
u Americi i čitavom svetu?
Šta se dešava? Zašto toliko muškaraca zlostavlja,
fizički, emocionalno, verbalno i na druge načine,
žene i devojke, muškarce i dečake
za koje tvrde da ih vole? Šta se dešava sa muškarcima?
Zašto toliko odraslih muškaraca seksualno zlostavlja devojčice i dečake?
Zašto je to tako čest problem u našem društvu
i širom sveta danas?
Zašto slušamo stalno iznova
o novim skandalima koji izbijaju u velikim institucijama
poput katoličke crkve ili fudbalskog programa države Pensilvanije
ili Saveza izviđača Amerike i tako dalje, i tako dalje?
A onda slede i lokalne zajednice širom zemlje i sveta.
Slušamo o tome sve vreme.
Seksualno uznemiravanje dece.
Šta se dešava sa muškarcima? Zašto toliko muškaraca siluje žene
u našem društvu i celom svetu?
Zašto toliko muškaraca siluje druge muškarce?
Šta je to sa njima?
A šta je sa ulogom različitih institucija u našem društvu
koje potpomažu stvaranje muškaraca zlostavljača
u pandemičnim razmerama?
Jer ne radi se o individualnim zločincima.
Ovo je naivan način da se shvati ono što je mnogo dublji
i sistematičniji društveni problem.
Zločinci nisu
meka čudovišta koja izranjaju iz bare
i dolaze u grad i obavljaju svoj gnusni posao
i nestaju nazad u noć.
Ovo je veoma naivno gledište, zar ne?
Zločinci su mnogo običniji od toga
i svakodnevniji.
Dakle, pitanje je šta mi činimo ovde
u našem društvu i u svetu?
Koje su uloge različitih institucija
u stvaranju agresivnih muškaraca?
Koja je uloga religioznih sistema verovanja,
sportske kulture, pornografske kulture,
strukture porodice, ekonomije i onoga kako se to ukršta,
rase i nacionalnosti i kako se one međusobno ukrštaju?
Kako sve to funkcioniše?
Kad počnemo da pravimo takve veze
i postavljamo ova važna i krupna pitanja,
tek tada možemo da govorimo o tome kako se možemo menjati
ili drugim rečima, kako možemo da uradimo nešto drugačije?
Kako možemo da promenimo praksu?
Kako možemo promeniti socijalizaciju dečaka
i definicije muškosti koje dovode do ovakvih ishoda danas?
Ovo su neka od pitanja koja treba
da budu postavljena i neki od zadataka koje treba da ispunimo
ali ako smo beskrajno fokusirani na ono što žene rade
i misle u vezama ili na nekom drugom mestu,
nećemo stići do cilja.
Razumem da dosta žena
koje su pokušavale da govore javno o ovim problemima,
danas, juče i godinama unazad,
često budu ućutkane kad ulože takve napore.
Nazivaju ih imenima poput: "protivnica muškaraca"
ili "mrziteljka muškaraca"
ili odvratno i uvredljivo: "feminacista". Zar ne?
A znate o čemu se ovde radi?
Zove se: ubiti glasnika.
Zato što žene koje se usprotive
i govore javno u svoje ime i u ime drugih žena,
kao i u ime muškaraca i dečaka, za njih je naredba
da sede i ćute, drže trenutno stanje takvim kakvo je
jer ne volimo ljude koji talasaju.
Ne volimo kad ljudi iskušavaju našu snagu.
Bolje sedi i ćuti, u suštini.
Hvala bogu da žene nisu to uradile.
Hvala bogu, živimo u vremenu
gde ima toliko ženskog vođstva koje se tome suprotstavlja.
Ali jedna od snažnih uloga koje muškarci mogu odigrati u ovom poslu
je ta da možemo da kažemo neke stvari
koje žene ponekad ne mogu da kažu
ili, još bolje, mogu da nas čuju da govorimo neke stvari
koje se od žena ne čuju često.
Priznajem da je to problem. To je seksizam.
Ali to je istina. Jedna od stvari koje uvek govorim muškarcima,
i moje kolege takođe,
je da nam treba više muškaraca koji imaju hrabrosti i snage
da počnu da govore neke od ovih stvari,
i da stoje uz žene, a ne protiv njih
pretvarajući se da je ovo nekakva
bitka između polova ili neka slična glupost.
Živimo zajedno na ovom svetu.
I uzgred, jedna od stvari koja me zaista muči
u vezi sa jednim delom retorike protiv feministkinja i onih
koji su stvorili "umlaćene žene"
i pokrete protiv krize silovanja širom sveta
je da je ona nekako, kao što sam rekao, antimuška.
Šta je sa dečacima koji su duboko pogođeni
na negativan način onim što odrasli muškarci rade
protiv njihovih majki i sestara, njih samih?
Šta je sa tim dečacima?
Šta je sa svim momcima i dečacima
koji su pretrpeli traume od nasilja odraslih muškaraca?
Znate šta? Isti sistem proizvodi
i one koji zlostavljaju žene i one koji zlostavljaju druge muškarce.
Ako želimo da govorimo o muškim žrtvama
hajde da se osvrnemo malo na njih.
Najveći broj muških žrtava nasilja su oni koje su muškarci zlostavljali.
Tako da je to ono što i muškarci i žene imaju zajedničko.
Svi smo žrtve muškog nasilja.
To nam je direktno u interesu,
da ne pominjem činjenicu da većina muškaraca koje poznajem
imaju žene i devojčice do kojih nam je veoma stalo,
u svojim porodicama i krugovima prijatelja i na bilo koji drugi način.
Tako da postoji mnogo razloga zašto muškarci treba da govore javno.
Deluje očigledno kad se to kaže. Zar ne?
Priroda posla kojim se moje kolege i ja bavimo,
u sportskoj kulturi i američkoj vojsci, u školama -
pokrenuli smo ovaj pristup koji zovemo posmatrački pristup
sprečavanju rodnog nasilja.
Želeo bih da vam istaknem karakteristike posmatračkog pristupa
jer je to veliki tematski pomak,
iako postoji još puno specifičnosti,
ali srž ovoga je, umesto gledanja na muškarce kao na zločince
i žene kao žrtve,
ili žene kao zločince, a muškarce kao žrtve,
ili bilo koju od kombinacija.
Koristim rodnu dvojakost. Znam da tu ima mnogo više
od muškaraca i žena, mnogo više od muškog i ženskog.
Postoje i žene zločinci
i naravno muškarci žrtve.
To je čitav spektar.
Ali umesto dvojakog posmatranja,
fokusiramo se na sve nas kao posmatrače,
a posmatrač je definisan kao svako
ko nije zločinac ili žrtva u datoj situaciji,
drugim rečima: prijatelji, članovi tima, kolege,
članovi porodice, svi mi
koji nismo direktno uključeni u dijadu zlostavljanja,
ali smo ukorenjeni u društvo, porodicu, posao, školu
i druge sfere kulturnih veza sa ljudima
koji se mogu naći u takvoj situaciji. Šta mi radimo?
Kako o tome govorimo? Kako preispitujemo svoje prijatelje?
Kako ih podržavamo? Kako ne ostajemo nemi na nasilje?
Kada se radi o muškarcima i muškoj kulturi,
cilj je da dopremo do muškaraca koji nisu zlostavljači
da izazovu muškarce koji to jesu.
A kad kažem zlostavljači, ne mislim samo
na one koji tuku žene.
Ne govorimo da muškarac čiji prijatelj
zlostavlja svoju devojku treba da zaustavi njega
u momentu napada.
To je naivan način stvaranja društvenih promena.
Radi se o kontinuitetu, pokušavamo da nateramo muškarce
da prekinu jedni druge.
Na primer, ukoliko ste muškarac i nalazite se u grupi muškaraca
koji igraju poker, pričaju, druže se, bez prisustva žena
i drugi muškarac kaže nešto seksistički, degradirajuće
ili neprimereno o ženama,
umesto smejanja i pretvaranja da niste čuli to,
muškarci treba da kažu: "Hej, to nije smešno.
To bi mogla biti moja sestra o kojoj govoriš.
Možeš li da se šališ na račun nečeg drugog?"
Ili: "Da li bi mogao da govoriš o nečemu drugom?
Ne sviđa mi se ta vrsta razgovora."
Isto kao i u situaciji kad ste belac i druga bela osoba
daje rasističke komentare, nadamo se
da bi belci trebalo da prekinu
tu rasističku priču.
Kao i kod heteroseksualizma, ukoliko ste heteorseksualac,
i ne ponašate se mučiteljski ili zlostavljački
protiv ljudi raznih seksualnih opredeljenja,
ako ne kažete nešto u lice drugom heteroseksualcu koji se ponaša tako,
u tom slučaju, zar nije vaše ćutanje
neka vrsta saglasnosti i saučesništva?
Posmatrački pristup pokušava da pruži ljudima alate
kojima će prekinuti taj proces i pričati glasno o problemu
i stvoriti kulturnu klimu u vršnjačkoj grupi
gde će zlostavljanje biti viđeno kao neprihvatljivo
ne samo zato što je ono ilegalno, već zato što je loše
i neprihvatljivo u vršnjačkoj kulturi.
Ako bismo mogli da dođemo do nivoa gde će muškarci
koji se ponašaju seksistički izgubiti svoj status,
mladi muškarci i dečaci koji se ponašaju seksistički
i agresivno prema devojkama i ženama,
kao i prema drugim dečacima i muškarcima,
izgubiti status kao rezultat tih radnji. Šta će se tad desiti?
Tada ćemo videti drastično smanjenje zlostavljanja.
Jer tipičan zlostavljač nije bolestan i uvrnut.
On je normalan čovek u svakom drugom pogledu. Zar ne?
Među velikim brojem sjajnih stvari koje je Martin Luter King rekao
u svom kratkom životu bilo je:
"Na kraju, ono što će najviše boleti
nisu reči neprijatelja
već ćutanje naših prijatelja."
Na kraju ono što će nas najviše boleti nisu reči
naših neprijatelja već ćutanje naših prijatelja.
Bilo je veoma puno ćutanja u muškoj kulturi
o ovoj tekućoj tragediji muškog nasilja
nad ženama i decom, zar ne?
Bilo je previše ćutanja.
Sve što hoću da kažem je da treba da prekinemo ćutanje
i treba nam da to učini više muškaraca.
Naravno, lakše je reći nego učiniti,
jer ja sad o tome govorim, ali govorim vam da nije lako
u muškoj kulturi za muškarce da izazovu jedni druge,
što je jedan od razloga zašto
deo promene obrasca koja treba da se desi
nije samo shvatanje ovih problema kao muških,
već su oni takođe problemi vođstva za muškarce.
Jer konačno, odgovornost za suprotstavljanje
ovim problemima ne treba da padne na ramena
malih dečaka, tinejdžera u srednjim školama ili studenata.
Treba da bude odgovornost odraslih muškaraca koji imaju moć.
Odrasli muškarci koji imaju moć su oni koje treba da smatramo odgovornim
za poziciju vođa u ovim problemima,
jer kad neko govori javno u vršnjačkoj kulturi
i izaziva i sprečava, on ili ona
je zaista vođa, zar ne?
Ali na višem nivou, treba nam više muškaraca koji imaju moć
da počnemo da dajemo prednost ovim problemima,
a to nismo još uvek videli, zar ne?
Bio sam na večeri pre nekoliko godina,
radim intenzivno sa američkom vojskom, sa svim službama.
I bio sam na večeri i jedna žena me je pitala,
mislim da je smatrala da je pomalo lukava, pitala je:
"Koliko dugo radite treninge osetljivosti
sa marincima?"
Rekao sam joj: "Uz svo dužno poštovanje
ja ne radim trenige osetljivosti sa marincima.
Ja vodim program liderstva u Korpusu mornaričke pešadije."
Znam da je moj odgovor pomalo pompezan,
ali je važna razlika, jer ne verujem
da nam treba obuka osetljivosti.
Treba nam obuka vođstva, jer, na primer,
kad profesionalni trener ili menadžer bejzbol
ili fudbalskog tima, a radim dosta i u tom sektoru,
daje seksističke komentare, homofobične izjave
ili čak rasističke, pokrenuće se diskusije
na sportskim blogovima ili sportskim radio emisijama.
Neki ljudi će reći: "Pa, treba mu obuka osetljivosti."
A drugi će reći: "Ma ne treba.
Znate, to je besomučna politička korektnost
i on je dao glupu izjavu. Produži dalje."
Moj argument je: ne treba mu obuka osetljivosti.
Treba mu obuka o vođstvu
jer je on loš vođa, jer u društvu
sa rodnom i seksualnom različitošću -
(Aplauz) -
i rasnom i etničkom raznovrsnošću,
ako dajete tu vrstu komentara i ne uspevate u svom vođstvu.
Kad bismo mogli da prenesemo poruku koju pokušavam da prenesem
moćnim muškarcima i ženama u našem društvu
na svim nivoima institucionalnog autoriteta i moći,
promeniće se
modeli judskog razmišljanja.
Na primer, radim dosta
na univerzitetskim sportovima, širom Severne Amerike.
Znamo toliko o tome kako sprečiti
porodično i seksualno nasilje, zar ne?
Nema izgovora za koledže i univerzitete
da nemaju obuku sprečavanja porodičnog i seksualnog nasilja
namenjenu svim studentima sportistima, trenerima, administratorima
kao deo njihovog obrazovnog procesa.
Znamo dovoljno o tome da možemo jednostavno to da uradimo.
Ali znate šta nedostaje? Vođstvo.
Ali to nije vođstvo studenata sportista.
To je vođstvo rukovodioca sportista,
predsednika univerziteta, ljudi koji su odgovorni,
onih koji donose odluke o izvorima
i onih koji odlučuju o prioritetima u institucionalnim okvirima.
U većini slučajeva, to je neuspeh muškog vođstva.
Pogledajte Univerzitet u Pensilvaniji. On je najbolji od svih
momenata za podučavanje posmatračkog pristupa.
Imali ste toliko situacija u toj oblasti
gde muškarci na visokim pozicijama nisu uspeli
da odbrane decu, u ovom slučaju dečake.
Neverovatno je, zaista. Ali kad uđete u tu priču,
shvatite da postoje veliki pritisci na muškarce.
Postoje prepreke za njih u vršnjačkim kulturama
što je razlog zašto treba da ohrabrujemo muškarce
da se odupru tim ograničenjima.
Jedan od načina da se to učini je da se kaže
da postoji mnogo muškaraca kojima je stalo do tih problema.
Znam to. Radim sa muškarcima,
i radio sam sa desetinama hiljada,
stotinama hiljada muškaraca već mnogo decenija.
Strašno je kada mislite o tome, koliko je to godina.
Ali tu je toliko mnogo muškaraca kojima je istinski stalo do ovih problema,
ali sama briga nije dovoljna.
Treba nam više muškaraca sa smelošću,
sa hrabrošću, snagom, moralnim integritetom
da prekinu kolektivno ćutanje i izazovu jedni druge
i stanu uz žene, a ne protiv njih.
Inače, mi to i dugujemo ženama.
Nema sumnje.
Ali dugujemo i svojim sinovima.
Takođe, dugujemo mladim muškarcima koji rastu
širom sveta u situacijama gde nisu izabrali
da budu muškarci u kulturi koja im govori
da je muškost određeni način.
Oni to nisu odabrali.
Mi koji imamo izbor, imamo i priliku
i odgovornost i za njih.
Nadam se da će ubuduće muškarci i žene,
radeći zajedno, moći da započnu promenu
i preobražaj koji će se desiti
tako da buduće generacije neće imati onaj nivo tragedije
sa kojim se mi svakodnevno borimo.
Znam da možemo to. Možemo bolje.
Hvala vam mnogo. (Aplauz)