אני כאן כדי לספר לכם
שיש לנו בעיה עם בנים,
וזו בעיה גדולה עם בנים.
התרבות שלהם אינה תופסת בבתי הספר.
ואני הולכת לשתף אתכם
בדרכים בהן אנו יכולים להתגבר על אותן בעיות.
ראשית, אני רוצה להגיד, זהו בן,
וזוהי בת.
וזה בוודאי הסטריאוטיפ
של מה שאתם חושבים על בן ובת.
אם אני אציג את המהות המגדרית בשבילכם היום.
אז אתם יכולים לבטל את מה שיש לי לומר
אז אני לא הולכת לעשות זאת. אני לא מעונינת לעשות זאת
זהו סוג אחר של בן וסוג אחר של בת
הנקודה כאן היא שלא כל הבנים
נמצאים בתוך הגבולות החדים האלה
של מה שאנו חושבים בתור בנים ובנות
ולא כל הבנות נמצאות בתוך אותם גבולות חדים
של מה שאנו חושבים בתור בנות
אבל, למעשה, רוב הבנים נוטים להיות בדרך מסוימת,
ורוב הבנות נוטות להיות בדרך מסוימת
והנקודה היא שמבחינת הבנים,
דרך הקיום שלהם והתרבות שהם מקיימים
לא משתלבת היטב בבתי הספר כיום
איך אנחנו יודעים זאת?
הפרויקט של '100 בנות'
נותן לנו כמה נתונים סטטיסטיים מאד מעניינים
לדוגמא, על כל 100 בנות שמושעות מבית הספר
יש 250 בנים שמושעים מבית הספר
על כל 100 בנות שמורחקות מבית הספר
יש 335 בנים שמורחקים מבית הספר
על כל 100 בנות בחינוך מיוחד,
יש 217 בנים
על כל 100 בנות עם מוגבלות למידה
יש 276 בנים
על כל 100 בנות
עם הפרעה רגשית מאובחנת,
יש לנו 324 בנים
ודרך אגב, כל המספרים האלה גבוהים יותר משמעותית
אם אתה שחור,
אם אתה עני,
אם אתה נמצא בבית ספר עם צפיפות יתר
ואם אתה בן,
יש סבירות גבוהה פי ארבע
שתאובחן כסובל מ- ADHD
הפרעת קשב וריכוז.
יש לעניין צד נוסף
וזה חשוב שנכיר בו
נשים עדיין זקוקות לעזרה בבית הספר,
המשכורות עדיין נמוכות יותר משמעותית,
אפילו כשהן תחת פיקוח של סוג העבודה,
ובנות ממשיכות להאבק
במתמטיקה ומדעים במשך שנים
כל זה נכון
אך כל זה אינו מונע מאיתנו
מלשים לב לצרכים ההשכלתיים
של הבנים שלנו בגילאים שבין 3 ל-13
וזה מה שאנו צריכים לעשות
למעשה, מה שאנחנו צריכים לעשות זה לקחת דף מספר הלימוד שלהם,
מפני שהיוזמות והתוכניות
שמיושמות
למען נשים במדע, הנדסה ומתמטיקה
הן פנטסטיות
הן עשו הרבה טוב
למען נשים באותן סיטואציות
ואנחנו צריכים לחשוב על
כיצד אנו יכולים לעשות זאת גם למען הבנים
בשנותיהם הצעירות
אפילו בשנים המבוגרות שלהם
מה שאנו מוצאים הוא שעדיין יש בעיה
כשאנו מסתכלים על האוניברסיטאות
60 אחוז מהתארים הראשונים ניתנים לנשים כיום,
זו תנודה משמעותית
ולמעשה, אנשי האוניברסיטאות
מרגישים קצת לא נוח עם הרעיון
שאנו מתקרבים ל-70 אחוזים
של אוכלוסיה נשית באוניברסיטאות
זה מלחיץ מאד את אנשי האוניברסיטה
מפני שבנות לא רוצות ללכת לבתי ספר שאין בהם בנים
אז אנחנו מתחילים לראות את ההתהוות
של תחומי לימוד ממוקדי גברים
לחשוב כיצד לשלב אותם
עם ההתנסויות שלהם באוניברסיטה
אם תדברו עם הפקולטות, הם עשויים לומר,
"או. כן, ובכן, הם משחקים במשחקי מחשב"
והם מהמרים אונליין במשך כל הלילה,
והם משחקים ב'וורלד אוף וורקראפט'
וזה משפיע
על ההישגים האקדמאים שלהם"
נחשו מה?
משחקי מחשב הם לא הסיבה
משחקי מחשב הם סימפטום
הם (התלמידים) נכבו הרבה זמן
לפני שהם הגיעו לכאן
אז בואו נדבר על למה הם נכבו
כשהם היו בין הגילאים 3 ל-13
ישנן שלוש סיבות, אני מאמינה
שבנים יצאו מסינכרון
עם התרבות של בתי הספר כיום
הראשונה היא אפס סובלנות
מורה בגן ילדים שאני מכירה,
הבן שלה תרם לה את כל הצעצועים שלו,
וכשהוא עשה זאת, היא היתה צריכה לעבור על כולם
ולהוציא מהם את כל רובי הפלסטיק הקטנים
אסור שיהיו לך סכיני פלסטיק וחרבות וגרזנים
ודברים כאלה
בכיתה של גן ילדים
מה אנחנו חוששים שהילד הצעיר הזה יעשה עם הרובה?
באמת,
אבל הוא ניצב כאן כעדות
לעובדה שאי אפשר לשחק בקשיחות במגרש המשחקים היום
אני לא מעודדת בריונים
אני לא מציעה
שאנחנו צריכים להכניס רובים וסכינים לבית הספר
אבל כשאנו אומרים
שחניך בצופים בכיתת תיכון
שיש לו מכונית נעולה במגרש החניה
וסכין כיס בתוכה
צריך להיות מושעה מבית הספר,
אני חושבת שהלכנו מעט רחוק מדי עם אפס סובלנות
דרך נוספת שבה אפס סובלנות משבשת את חיינו היא בכתיבה של בנים
בהרבה כיתות היום
אסור לך לכתוב על שום דבר אלים
אסור לך לכתוב על שום דבר
שנוגע למשחקי וידאו- נושאים אלה אסורים
ילד מגיע הביתה מבית הספר ואומר,
"אני שונא כתיבה"
"למה אתה שונא כתיבה, בני? מה לא בסדר בכתיבה?"
"עכשיו אני צריך לכתוב מה שהיא אומרת לי לכתוב"
"אוקי, מה היא אומרת לך לכתוב?"
"שירים. אני צריך לכתוב שירים
ורגעים קטנים בחיים שלי
אני לא רוצה לכתוב על הדברים האלה"
"בסדר. אז על מה אתה כן רוצה לכתוב? על איזה נושא?"
"אני רוצה לכתוב על משחקי מחשב. אני רוצה לכתוב על לעלות ברמת המשחק
אני רוצה לכתוב על עולם מאד מעניין
אני רוצה לכתוב על טורנדו שנכנס לנו לתוך הבית
ומעיף את כל החלונות
והורס את כל הרהיטים והורג את כולם"
"אוקי, בסדר."
תגיד את זה למורה,
והם ישאלו אותך, בכל הרצינות
"האם צריך לשלוח את הילד לפסיכולוג?"
והתשובה היא 'לא', הוא בסך הכל ילד
הוא רק ילד קטן
זה לא בסדר לכתוב את הדברים האלה
בכיתה כיום
אז זאת הסיבה הראשונה
מדיניות של אפס סובלנות והדרך שבה מבצעים אותה
הסיבה הבאה שתרבות הבנים יצאה מסינכרון עם תרבות בית הספר:
יש פחות מורים גברים
כל מי שמעל גיל 15 לא יודע מה זה אומר
בגלל שבעשר השנים האחרונות,
מספר המורים בבתי הספר היסודיים
הצטמצם בחצי
ירדו מ-14 אחוז
ל-7 אחוז
זה אומר ש-93 אחוזים מהמורים
שהילדים הצעירים מקבלים בבית הספר היסודי
הן נשים
עכשיו, מה הבעיה עם זה?
נשים הן נהדרות. נכון, לחלוטין
אך גברים מהווים מודל לחיקוי לילדים
מה שזה אומר זה שזה בסדר להיות חכם-
יש להם אבות, יש להם כמרים
יש להם מדריכים בצופים,
אבל בסופו של דבר, במשך שש שעות ביום, חמישה ימים בשבוע,
הם מבלים בכיתה
וברוב אותן כיתות
אין בכלל גברים
אז הם אומרים, אני מניח שזה לא מקום לבנים
זה מקום לבנות
ואני לא מאד טוב בזה
אז אני מניח שעדיף לי
ללכת לשחק במשחקי וידאו או לעשות ספורט, או משהו כזה
מפני שבאופן ברור אני לא שייך לכאן
גברים לא שייכים לכאן, זה די ברור
אז זו יכולה להיות דרך מאד ישירה
שאנו רואים את זה קורה
אבל באופן פחות ישיר,
המחסור בנוכחות גברית בתרבות-
יש את חדר המורים,
והם מנהלים שיחה
על ג'ואי וג'וני שהלכו מכות בחצר
"מה אנחנו הולכים לעשות עם הבנים האלה?"
התשובה לשאלה זו משתנה בהתאם למי שיושב מסביב לשולחן
האם יש גברים מסביב לשולחן?
האם יש אמהות שגידלו בנים מסביב לשולחן?
כך תראו שהשיחה משתנה
בהתאם למי שיושב מסביב לשולחן
סיבה שלישית שבנים יצאו מסינכרון עם בית הספר כיום:
גן הילדים הוא כיתה ב' החדשה, רבותיי
מתרחש עכשיו לחץ גדול של תוכנית הלימודים בחוץ
כשאתה בן 3, כדאי שתוכל לכתוב את השם שלך בצורה נאותה
או שנראה בכך עיכוב התפתחותי
כשאתה מגיע לכיתה א'
כדאי שתדע לקרוא פסקה מטקסט
עם תמונה, או אולי ללא
בתוך ספר בן 25 עד 30 דפים
אם אתה לא יכול, אז אנו קרוב לוודאי נשים אותך
בתוכנית מיוחדת ללימוד קריאה
ואם תשאלו מורים של תוכנית כזאת, הם יגידו לכם:
שיש להם בערך ארבעה בנים על כל בת בתוכנית
בכיתות בית הספר היסודי.
הסיבה שזה בעייתי
היא המסר שאותם בנים מקבלים
הוא "אתה צריך לעשות
מה שהמורה מבקשת ממך לעשות כל הזמן"
משכורתם של המורים תלויה
בתוכניות של 'לא להשאיר אף ילד מאחור' ו'מירוץ לפסגה'
ומבחני הישגים ויכולות
וכל אלה
אז היא (המורה) צריכה למצוא דרך
להעביר את כל הבנים דרך תוכנית הלימודים
ובנות
תוכנית הלימודים הדחוסה הזאת היא רעה
לכל התלמידים האקטיביים
ומה שקורה זה,
היא אומרת, "בבקשה, שב,
תהיה בשקט, תעשה מה שאומרים לך, תציית לחוקים,
תנהל את הזמן שלך, תתרכז
תהיה בת"
זה מה שהיא אומרת להם.
בדרך עקיפה, זה מה שהיא אומרת להם.
ולכן זאת בעיה רצינית מאד. מאיפה זה מגיע?
זה מגיע מאיתנו.
(צחוק)
אנחנו רוצים שתינוקות שלנו יקראו כשהם בני 6 חודשים
ראיתם את המודעות?
אנחנו רוצים לגור באגם וובגון
איפה שכל ילד הוא מעל הממוצע
אבל מה שזה עושה לילד שלנו זה ממש לא בריא
זה לא מתאים מבחינה התפתחותית
וזה במיוחד רע לבנים
אז מה אנחנו צריכים לעשות?
אנחנו צריכים לפגוש אותם היכן שהם נמצאים
אנחנו צריכים לשים את עצמנו בתרבות של בנים
אנחנו צריכים לשנות את דרך החשיבה
של קבלה אצל בנים בבתי ספר יסודיים
אנחנו יכולים לעשות מספר דברים מאד ספציפיים
אנחנו יכולים לתכנן משחקים טובים יותר
רוב המשחקים החינוכייים שנמצאים בשוק כיום
הם בעצם כרטיסי-הבזק (פלאש-קארדס)
הם מייגעים ומתישים
אין להם את העומק והנרטיב המעמיק
שיש למשחקי מחשב מעניינים
בהם מתעניינים הבנים
אז אנחנו צריכים לתכנן משחקים טובים יותר
אנחנו צריכים לדבר עם מורים והורים
וחברי מועצות בית ספר ופוליטיקאים
אנחנו צריכים לודא שאותם אנשים מבינים שאנחנו צריכים יותר גברים בכיתות
אנחנו צריכים לבדוק בקפידה את מדיניות אפס הסובלנות שלנו
האם יש בה הגיון?
אנחנו צריכים לחשוב על
איך לרווח את תוכנית הלימודים, אם אפשר
לנסות להחזיר את הבנים למקום
שבו נוח להם
כל השיחות האלה צריכות להתרחש
יש כמה דוגמאות נפלאות
של בתי ספר
ב'ניו יורק טיימס' דיברו לאחרונה על בית ספר
מעצב משחקים מבית הספר החדש הזה
יצר בית ספר המבוסס על משחקי מחשב
אבל זה מטפל רק במספר מועט של ילדים
אז זה לא מאד בר מדידה
אנחנו צריכים לשנות את התרבות וההרגשה
שיש לפוליטיקאים, חברי מועצות בתי ספר והורים
על הדרך שבה אנו מקבלים ומה שאנו מקבלים
בבתי הספר שלנו כיום
אנחנו צריכים להשקיע עוד כסף בתכנון משחקים
בגלל שמשחקים טובים באמת עולים כסף
ול'וורלד אוף וורקראפט' יש תקציב גדול
לרוב המשחקים החינוכיים אין.
מה שהתחלנו:
העמיתים שלי- מייק פטנר, שון ושאו, אנוכי-
התחלנו בלנסות להסתכל על יחס המורים
ולגלות איך הם באמת מרגישים לגבי משחקי מחשב
מה הם רוצים לומר על כך
וגילינו
שהם מדברים על הילדים בבתי הספר שלהם,
שמדברים על משחקי מחשב,
באופן מאד מזלזל.
הם אומרים, "או, כן. הם באמת מדברים על הדברים האלה.
הם מדברים על בובות המשחק הקטנות שלהם
על ההישגים הקטנים ואותות ההצטיינות שלהם,
וכל שאר הדברים שהם מקבלים,
והם תמיד מדברים על הדברים האלה."
והם אומרים את הדברים האלה כאילו זה בסדר.
אבל אם זו היתה התרבות שלכם,
תחשבו על איך זה היה מרגיש
זה מאד לא נוח להיות בצד המקבל
של כזאת שפה
הם לחוצים לגבי כל דבר
שקשור לאלימות
בגלל מדיניות אפס הסובלנות
הם בטוחים שהורים ומקבלי החלטות לעולם לא יקבלו כלום
אז אנחנו צריכים לחשוב על להסתכל על יחס המורים
ולמצוא דרכים לשנות את היחס
כך שהמורים יהיו יותר פתוחים
ויקבלו את תרבות הבנים בכיתות שלהם
מפני שבסופו של דבר, אם אנחנו לא,
אנחנו הולכים לקבל בנים שעוזבים את בית הספר היסודי ואומרים,
"טוב, אני מניח שזה היה מקום לבנות,
זה לא היה בשבילי.
אז אני הולך לשחק במחשב, או לעשות ספורט"
אם נשנה את הדברים האלה, אם נשים לב לדברים האלה,
ונשלב מחדש את הבנים בלמידה,
הם יסיימו את בית הספר היסודי כשהם אומרים, "אני חכם"
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)