Aș vrea să vă conduc în călătoria epopeică a sondei spațiale Rosetta
pentru a transporta și a așeza un modul pe o cometă.
Aceasta a fost pasiunea mea în ultimii doi ani.
Pentru asta, trebuie să vă spun despre originea Sistemului Solar.
Dacă ne întoarcem 4,5 miliarde de ani în urmă, era un nor de gaz și praf.
În centrul acestui nor s-a format și aprins Soarele.
În plus s-au format ceea ce azi numim planete, comete și asteroizi.
După asta, potrivit teoriei,
când s-a răcit Pământul puțin după formare,
multe comete s-au ciocnit de Pământ și au adus apă.
Probabil că au adus, de asemenea, materie organică complexă pe Pământ,
iar asta ar fi facilitat apariția vieții.
E ca și cum ai avea de rezolvat un puzzle de 250 de piese
în loc de unul de 2000 de piese.
Apoi planetele mari, ca Jupiter și Saturn,
nu erau în locurile lor de acum
și au interacționat gravitațional,
au curățat tot interiorul Sistemului Solar,
iar ceea ce numim acum comete au ajuns în așa-numita Centură Kuiper,
care e o centură de obiecte dincolo de orbita lui Neptun.
Uneori aceste obiecte se întâlnesc
și deviază gravitațional,
iar apoi gravitația lui Jupiter le atrage înapoi în sistemul solar.
Apoi devin comete, cele pe care le vedem pe cer.
Ce-i important de notat aici e că între timp,
în cei 4,5 miliarde de ani,
aceste comete au stat la marginea sistemului solar
și nu s-au schimbat
– versiuni congelate ale sistemului nostru solar.
Pe cer arată așa.
Le cunoaștem după cozile lor.
De fapt au două cozi.
Una e o coadă de praf, care e spulberat de vântul solar.
Cealaltă e o coadă de ioni, care sunt particule încărcate electric
și urmează câmpul magnetic din Sistemul Solar.
Aici e coma, iar dincoace e nucleul, care e prea mic să-l vedeți.
Țineți cont că în cazul Rosettei sonda spațială e în acel pixel central.
Suntem la doar 20, 30, 40 km depărtare de cometă.
Ce-i important să reținem, deci?
Cometele conțin materia originală din care s-a format Sistemul Solar,
deci sunt ideale pentru studiul componentelor
care erau prezente la momentul când Pământul și viața au început.
Bănuim că tot cometele au adus
elementele care au permis dezvoltarea vieții.
În 1983 ESA și-a stabilit programul pe termen lung Orizont 2000,
care avea ca element esențial o misiune pe o cometă.
În paralel a fost lansată o misiune mică spre o cometă, o vedeți aici: Giotto.
În 1986 a trecut pe lângă cometa Halley, cu o mulțime de alte sonde spațiale.
Din rezultatele acelei misiuni a devenit foarte clar
că o cometă e corpul ideal de studiu
pentru a înțelege Sistemul Solar.
Astfel misiunea Rosetta a fost aprobată în 1993
și inițial trebuia lansată în 2003,
dar a apărut o problemă cu o rachetă Ariane.
Totuși, serviciul nostru de P.R., plin de entuziasm,
făcuse deja 1000 de farfurii din faianță de Delft
cu numele altor comete.
N-a mai trebuit să cumpăr farfurii de atunci, asta e partea bună.
(Râsete)
După rezolvarea problemei,
am părăsit Pământul în 2004
spre cometa nou aleasă, Ciuriumov-Gherasimenko.
Cometa trebuia aleasă special,
pentru că trebuie să poți ajunge la ea
și să nu fie de prea mult timp în Sistemul Solar.
Această cometă se află în Sistemul Solar din 1959.
Atunci a fost deviată de Jupiter prima dată,
și a ajuns destul de aproape de Soare pentru a se schimba.
Deci e o cometă foarte proaspătă.
Rosetta e o premieră istorică în mai multe privințe.
E primul satelit plasat în jurul unei comete
care a escortat-o pe tot drumul ei prin Sistemul Solar;
cea mai mică distanță de Soare, pe care o vom vedea în august,
iar apoi se va depărta din nou.
A fost prima coborâre pe o cometă.
Orbităm în jurul cometei într-un mod neobișnuit pentru nave spațiale.
În mod normal te uiți la cer ca să-ți afli orientarea și poziția.
Aici nu e suficient.
Am navigat folosind repere de pe cometă.
Am identificat terenul – bolovani, cratere –
și așa știm unde suntem, raportat la cometă.
Și, desigur, e primul satelit
care a trecut de orbita lui Jupiter cu baterii solare.
Sună mai eroic decât este,
fiindcă tehnologia generatoarelor termice radioizotopice
nu era disponibilă în Europa atunci, așa că n-am avut de ales.
Dar panourile solare sunt mari, iată aici o aripă.
Iar acești oameni nu sunt aleși special să fie mici, sunt oameni obișnuiți.
(Râsete)
Avem două aripi din acestea, 65 de metri pătrați.
Mai târziu, sigur, când am ajuns la cometă
am aflat că 65 de metri pătrați de vele
puse lângă un corp care emană gaze nu sunt alegerea cea mai bună.
Dar cum am ajuns la cometă?
Trebuia să ajungem, pentru obiectivele științifice ale Rosettei,
foarte departe – de patru ori distanța dintre Pământ și Soare –
și la o viteză mult mai mare decât puteam atinge cu combustibil,
fiindcă ne-ar fi trebuit de 6 ori mai mult combustibil decât masa rachetei.
Atunci ce faci?
Folosești „praștii” gravitaționale,
adică treci pe lângă o planetă la o altitudine foarte mică,
câteva mii de kilometri,
și obții gratuit viteza de rotire în jurul Soarelui a acelei planete.
Am făcut asta de câteva ori: cu Pământul, cu Marte,
din nou de două ori cu Pământul
și am zburat și pe lângă doi asteroizi, Lutetia și Šteins.
În 2011 am ajuns așa departe de Soare, încât dacă se întâmpla ceva cu nava
n-am mai fi putut-o salva,
așa că am intrat în hibernare:
totul a fost oprit cu excepția unui ceas.
Aici vedeți traiectoria cu alb și cum am procedat.
Vedeți că, de la cercul de unde am pornit,
linia albă devine din ce în ce mai eliptică,
iar apoi ne apropiem în sfârșit de cometă în mai 2014
și începem manevrele de întâlnire.
Pe drum am trecut pe lângă Pământ și am făcut poze să testăm aparatele.
Iată Luna răsărind peste Pământ,
iar asta e ceea ce acum numim un selfie, dar la vremea aceea cuvântul nu exista.
(Râsete)
E în dreptul lui Marte, făcută cu camera CIVA,
una din camerele de pe modul,
și privește pe sub panourile solare.
Vedeți planeta Marte și panoul solar în depărtare.
Când am revenit din hibernare, în ianuarie 2014,
ne apropiam de distanța de două milioane de kilometri de cometă, în mai.
Totuși viteza sondei era mult prea mare.
Mergeam cu 2800 km/h mai repede decât cometa, deci trebuia să frânăm.
A trebuit să facem opt manevre și vedeți aici că unele au fost majore.
A trebuit sa frânăm prima oară cu câteva sute de kilometri pe oră,
iar durata manevrei a fost de șapte ore,
și a utilizat 218 kg de combustibil.
Au fost șapte ore cumplite,
pentru că în 2007 a fost o scurgere în sistemul de propulsie al Rosetta
și a trebuit să închidem o ramură,
așa că sistemul funcționa la o presiune
pentru care nu fusese proiectat sau certificat.
Apoi am ajuns în apropierea cometei și acestea au fost primele imagini.
Perioada de rotație reală a cometei e de 12,5 ore; aici e accelerată.
Dar înțelegeți ce au gândit inginerii de dinamică a zborului,
că aici n-o să fie ușor să coborâm.
Noi sperasem la ceva ca un cartof
unde am fi putut coborî ușor.
Dar aveam o speranță: poate o fi netedă.
Nu. Nu ne-a mers nici asta. (Râsete)
La momentul ăsta devenea inevitabil:
trebuia să cartografiem acest corp cât mai în detaliu,
fiindcă trebuia să găsim o zonă care să fie 500 m în diametru și netedă.
De ce 500 de metri? E marja de eroare pe care o avem la coborârea modulului.
Am pornit procesul de cartografiere a cometei.
Am folosit tehnica numită fotoclinometrie, bazată pe umbrele aruncate de soare.
Ce vedeți aici e o piatră care stă pe suprafața cometei,
iar Soarele e deasupra.
Cu ajutorul umbrei, noi, cu creierul, aproximăm imediat forma pietrei.
Poți programa asta într-un computer, apoi acoperi toată cometa și-i faci harta.
Pentru asta, am zburat în traiectorii speciale începând cu august.
Întâi un triunghi cu latura de 100 km la o distanță de 100 de km,
apoi am repetat totul la 50 de km.
În acel moment văzusem cometa din tot felul de unghiuri
și puteam folosi metoda aceasta pentru a o cartografia pe toată.
Am avut apoi de ales dintre locurile de coborâre.
Întregul proces, de la cartografierea cometei
la găsirea locului final de coborâre, a durat 60 de zile.
Nu aveam mai mult.
Ca să înțelegeți, la o misiune obișnuită pe Marte
sute de oameni de știință se întâlnesc timp de câțiva ani
pentru a hotărî unde mergem.
Noi am avut 60 de zile și nimic mai mult.
Am ales locul final de coborâre
și am pregătit comenzile Rosettei pentru lansarea lui Philae.
Se întâmplă așa: Rosetta trebuie să fie la locul potrivit în spațiu
și îndreptată spre cometă, fiindcă modulul e pasiv.
Modulul e apoi împins și se deplasează spre cometă.
Rosetta trebuie să se rotească
pentru a-și îndrepta camerele spre Philae în timp ce pleacă
și pentru a putea comunica cu el.
Durata coborârii și a întregii traiectorii era de 7 ore.
Acum faceți un calcul simplu:
dacă viteza Rosettei s-ar abate cu 1 cm pe secundă,
șapte ore înseamnă 25 000 de secunde,
ceea ce înseamnă 252 de metri eroarea pe cometă.
Deci trebuia să știm viteza Rosettei
mult mai bine decât 1 cm/s,
iar localizarea în spațiu mai precis de 100 m,
asta la 500 de milioane de km de Pământ.
Nu-i lucru ușor.
Dați-mi voie să vă explic puțin despre experimente și instrumente.
N-o să vă plictisesc cu toate datele despre toate instrumentele,
dar avem de toate.
Putem mirosi gazul, putem măsura particule de praf,
forma și compoziția lor,
sunt magnetometre, de toate.
Iată un rezultat al unui instrument ce măsoară densitatea gazoasă
la poziția Rosettei,
deci e gaz care a părăsit cometa.
Graficul de jos e din septembrie anul trecut.
Există o variație pe termen lung, ceea ce nu e surprinzător,
dar vedeți pulsurile ascuțite.
Aceasta e o zi a cometei.
Puteți vedea efectul Soarelui asupra evaporării gazului
și faptul că se rotește cometa.
Deci se pare că e un punct de unde ies multe chestii,
se încălzește de la Soare, apoi se răcește pe partea cealaltă.
Și putem vedea variațiile de densitate.
Iată gazele și compușii organici
pe care deja i-am măsurat.
Vedeți că e o listă impresionantă,
și mai urmează încă multe altele, pentru că mai sunt și alte măsurători.
De fapt, e o conferință la Houston chiar în acest moment
unde sunt prezentate multe dintre aceste rezultate.
Am măsurat și particule de praf, și poate nu vi se pare impresionant,
dar oamenii de știință au fost încântați când au văzut asta.
Două particule de praf:
pe cea din dreapta, botezată Boris, au bombardat-o cu tantal
ca s-o poată analiza.
Am găsit sodiu și magneziu.
Asta înseamnă că aceasta e concentrația celor două substanțe
la momentul formării Sistemului Solar,
deci am aflat lucruri despre ce substanțe existau
când s-a format planeta.
Desigur, unul din elementele importante e imagistica.
Iată una din camerele de pe Rosetta, camera OSIRIS,
iar aceasta e coperta revistei Science pe 23 ianuarie anul acesta.
Nimeni nu se aștepta ca acest corp să arate așa.
Bolovani, stânci – mai degrabă seamănă cu stânca Half Dome din Yosemite.
Am mai văzut și așa ceva:
dune și ceea ce par a fi, pe dreapta, umbre săpate de vânt.
Le-am întâlnit pe Marte, dar cometa aceasta nu are atmosferă,
deci e cam greu să apară o umbră săpată de vânt.
Poate fi o emanație de gaze locală, ceva ce urcă și se întoarce.
Nu știm, sunt multe de investigat.
Aici vedeți aceeași imagine de două ori.
În stânga vedeți în mijloc o groapă.
În dreapta, dacă priviți cu atenție,
sunt trei jeturi care ies de la baza acelei gropi.
Deci aceasta e activitatea cometei.
Se pare că în fundul acestor gropi sunt regiunile active,
de unde se evaporă materie în spațiu.
Există o crăpătură foarte interesantă pe gâtul cometei.
O vedeți în dreapta.
E lungă de 1 km și lată de 2,5 m.
Unii sugerează că de fapt
când ajunge aproape de Soare cometa s-ar putea sparge în două
și va trebui să alegem ce cometă să urmărim.
Modulul – din nou, multe instrumente,
similare în mare parte, cu excepția celor care ciocănesc solul sau sapă etc.,
dar foarte similare cu ale Rosettei, pentru că vrem sa comparăm
ce se găsește în spațiu cu ce se găsește pe cometă.
Acestea se numesc măsurători confirmate la sol.
Acestea sunt imaginile din coborâre
făcute de camera OSIRIS.
Vedeți modulul din ce în ce mai departe de Rosetta.
În dreapta sus, vedeți o fotografie făcută de modul
la 60 de metri de suprafața cometei.
Stânca de acolo are cam 10 metri.
Aceasta e una din ultimele fotografii făcute înainte să coborâm pe cometă.
Aici vedeți secvența din nou, dar dintr-o perspectivă diferită,
și vedeți trei imagini mărite, din stânga-jos spre mijloc,
cu modulul zburând peste suprafața cometei.
Apoi în partea de sus sunt imagini înainte și după coborâre.
Singura problemă cu imaginea de după e că modulul lipsește.
Dar dacă priviți atent în partea dreaptă a imaginii,
vedem modulul încă acolo, dar a ricoșat.
A plecat din nou.
Ca o notă comică,
original Rosetta avea în proiect un modul care trebuia să sară.
S-a renunțat pentru că era mult prea scump.
Noi uitaserăm, dar modulul știa.
(Râsete)
În timpul primei sărituri, pe magnetometre,
– vedeți aici datele de la ele, pe trei axe, x, y și z –
la jumătate vedeți o linie roșie.
La acea linie roșie e o schimbare.
Ce s-a întâmplat, se pare, e că în timpul primei sărituri,
undeva, am atins marginea unui crater cu unul din picioarele modulului,
iar viteza de rotire a modulului s-a schimbat.
Deci am fost destul de norocoși că suntem unde suntem.
Aceasta e o imagine emblematică a Rosettei.
Un obiect făcut de om, un picior al modulului,
așezat pe o cometă.
Aceasta îmi pare una dintre cele mai bune imagini ale științei spațiale.
(Aplauze)
Unul din lucrurile pe care mai trebuie să le facem e să găsim modulul.
Zona albastră e unde știm că trebuie să fie.
N-am reușit să-l găsim încă, dar căutarea continuă,
ca și eforturile noastre de a-l face să meargă din nou.
Ascultăm în fiecare zi și sperăm că, de-acum până prin aprilie,
modulul se va trezi din nou.
Ce am descoperit pe cometă.
Corpul acesta ar pluti în apă.
Are jumătate din densitatea apei.
Deci arată ca o stâncă foarte mare, dar nu e.
Creșterea activității din iunie, iulie, august anul trecut
a fost o mărire de 4 ori a activității.
Când vom ajunge în dreptul Soarelui,
vor părăsi cometa 100 kg pe secundă:
gaz, praf, de toate.
Asta-i 100 de milioane de kilograme pe zi.
Apoi, în sfârșit, ziua coborârii.
N-am să uit nicicând – nebunie curată,
250 de echipe TV în Germania.
BBC îmi lua interviu,
iar o altă echipă TV care m-a urmărit toată ziua
mă filma cum mi se ia interviul,
și a fost așa toată ziua.
Echipa de la Discovery Channel
m-a prins când ieșeam din camera de comandă,
și au pus întrebarea potrivită,
mi-au dat lacrimile, și încă simt asta.
Timp de o lună jumătate,
nu mă puteam gândi la ziua coborârii fără să plâng,
și încă am acea emoție în mine.
Cu această imagine a cometei îmi iau rămas bun.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)