Це мій двоюрідний дідусь,
молодший брат мого дідуся.
Його звали Джо МакКена.
Він нещодавно одружився, був напівпрофесійним гравцем в баскетбол
і працював пожежником в Нью Йорку.
Розповідали, що Джо обожнював бути пожежником.
І ось, один зі своїх вихідних днів у 1938 році,
він вирішив провести також на пожежній станції.
Щоб бути чимось корисним того дня, він натирав всі мідні інструменти -
поручні пожежних машин, різне обладнання, що висіло на стінах.
Аж ось на нього впав наконечник пожежного рукава -
велика, важка груда металу.
Кілька днів потому
його плече почало боліти.
А ще через два дні його охопила сильна лихоманка.
Йому ставало все гірше і гірше.
Дружина намагалася його вилікувати,
але нічого не допомагало. А коли вони звернулися до місцевого лікаря,
він також був безсилий.
Вони взяли таксі та поїхали до лікарні.
Медсестри відразу зрозуміли, що то було інфекційне зараження.
В той час це називали "отруєння крові".
І хоча, мабуть, вони цього не сказали,
але вони відразу зрозуміли,
що не могли нічим допомогти.
Адже ті ліки, якими ми зараз користуємося для лікування
інфекційних захворювань, тоді ще не існували.
Винайдення пеніциліну, перших антибіотиків -
це все відбулося три роки потому.
Люди, у яких було зараження, або одужували,
якщо пощастить, або помирали.
Моєму двоюрідному дідусеві не пощастило.
Він провів у лікарні тиждень, його сильно лихоманило.
Почалося зневоднення, він марив,
потім впав у кому і його органи відмовили.
Його стан погіршувався дуже швидко,
його друзі пожежники навіть вишикувалися у чергу на переливання крові для нього.
Вони сподівалися, що це допоможе подолати інфекцію.
Але нічого не допомогло. Він помер.
Йому було 30 років.
Якщо згадати історію,
багато людей померли так само, як і мій дідусь.
Більшість людей не помирали від раку чи захворювань серця,
які переслідують розвинений світ сьогодні,
тому, що жили не достатньо довго.
Ці хвороби просто встигли розвинутися.
Вони помирали від поранень -
заколоті рогами бика,
підстрелені в бою,
в нещасних випадках на нових фабриках в часи індустріальної революції.
І в більшості випадків вони помирали від заражень,
які були наслідками цих поранень.
Але все змінилося, коли було винайдено антибіотики.
Інфекції, які раніше були як смертний вирок,
тепер можна було вилікувати за декілька днів.
Це було схоже на диво.
І з тих пір ми живемо в прекрасні часи ліків, що можуть творити дива.
Але скоро ці часи закінчаться.
Мій двоюрідний дідусь помер напередодні винайдення антибіотиків.
Ми ж сьогодні стоїмо на порозі їх зникнення.
Починаються часи, коли просте зараження, як те, що вбило мого дідуся,
буде знову вбивати людей.
Насправді, воно вже нас вбиває.
Люди знову помирають від інфекцій тому, що з'явилося
таке поняття як стійкість до антибіотиків.
Якщо коротко, то це працює так.
У боротьбі за їжу бактерії конкурують одна з одною.
Вони виробляють компoненти, що вбивають противника.
Захищаючись, противник створює
захист від такого хімічного нападу.
Коли антибіотики було вперше винайдено,
науковці дослідили ці компоненти і зробили власні аналоги їх.
А бактерія відповіла на нашу атаку так, як завжди робила.
А далі було ось що.
Пеніцилін набув розповсюдження у 1943 році, а вже у 1945 році
людство набуло стійкості до пеніциліну.
Ванкоміцин винайшли у 1972 році, а стійкість до нього
з'явилася у 1988 році.
Іміпенем - у 1985 році,
стійкість - у 1998.
Один з найновіших антибіотиків даптоміцин з'явився у 2003 році.
А стійкість до нього - лише рік потому, у 2004 році.
Впродовж 70 років ми грали в перегони -
наші ліки проти стійкості бактерій на них,
ми перемагали по черзі.
Але зараз гра закінчується.
Бактерії так швидко набувають стійкості, що фармацевтичним компаніям
стає невигідно їх виробляти.
То ж в світі вже є інфекції
подолати які, серед 100 видів антибіотиків,
наявних в аптеках,
може лише декілька видів
антибіотиків, або один вид
або жодного.
Ось як це відбувається.
У 2000 році Центр контролю і профілактики захворювань США,
виявив лише один випадок,
у лікарні в Північній Кароліні,
зараження інфекцією, яка не мала стійкості лише до двох видів антибіотиків.
Cьогодні ця інфекція, під назвою карбапенемаза, розповсюдилася на
більшість штатів США,
Південну Америку, Європу
і Близький Схід.
У 2008 році, лікарі у Швеції
діагностували у чоловіка з Індії іншу інфекцію,
її міг подолати лише один вид ліків.
Ген, який виробляє таку стійкість до ліків,
вже розповсюдився з Індії до Китаю, Азії , Африки,
Європи, Канади та Сполучених Штатів.
Звичайно, нам хочеться сподіватися, що
такі інфекції зустрічаються дуже рідко.
Але в дійсності,
в США та Європі,
від таких інфекцій щороку помирає
50 000 людей.
Організатори проекту "Зупинимо стійкість до антибіотиків",
який був ініційований урядом Великобританії,
оцінюють цей показник у 700 тисяч людей по всьому світу щорічно.
Втрати великі, але
статистика запевняє, що ми ще можемо відчувати себе в безпеці,
коли ми уявляємо цих хворих людей у лікарнях,
у відділеннях інтенсивної терапії,
або коли вдома за ними наглядають медсестри,
коли ми згадуємо людей, у яких виявлено інфекцію,
то не асоціюємо себе з ними.
Ми ніколи не замислювалися, ніхто з нас не замислювався
про важливість антибіотиків у нашому житті.
Якщо ми втратимо антибіотики,
ми втратимо ще багато чого.
Ми втратимо життя людей зі слабким імунітетом,
людей, що хворіють на рак чи СНІД,
Трансплантування органів та передчасні пологи призводитимуть до смертей.
Будь-яке лікування, що передбачає введення сторонніх предметів -
шунтів при переломах, інсулінових помп,
діалізу, заміну суглобів - буде також неможливе.
А як багато спортсменів потребують нового коліна чи стегна?
Останні дослідження показують, що без антибіотиків,
кожна шоста людина померла б.
Мабуть, операційні втручання були б також неможливі.
Адже в багатьох випадках перед операцією
пацієнт повинен прийняти антибіотики для профілактики.
Без такого захисту
ми б втратили можливість проводити операції на закритих ділянках тіла.
Не було б жодних операцій на серці,
біопсій передміхурових залоз,
кесаревих розтинів.
Ми були б змушені боятися будь-яких інфекцій, які зараз здаються незначними.
Гострий фарингіт раніше міг призвести до зупинки серця.
Зараження шкіри могло закінчитися ампутацією.
Навіть у найкращих лікарнях жінки часто помирали під час пологів.
Майже кожна сота жінка.
Запалення легень забирало життя трьох з десяти дітей.
Але найбільше лякає те, що ми б втратили
впевненість у майбутньому.
Якщо ти знаєш, що тебе може вбити будь-яка інфекція,
ти б катався на мотоциклі?
Чи наважився б з'їжджати з крутих спусків на лижах?
Чи поліз би на драбину вішати різдвяні прикраси?
Чи дозволяв би дітям грати в бейсбол?
Першою людиною, яка випробувала на собі пеніцилін,
був Альберт Александер, поліціянт з Великобританії.
Його інфекція була такою сильною, що через запалення голови
лікарі були змушені вирізати йому око.
Але насправді, він підхопив інфекцію просто гуляючи вдома по саду.
Він зачепився за колючку на дереві і пошкрябав обличчя.
Той британський проект, який я раніше згадувала, наводить дані
про 700 тисяч смертей щорічно від інфекцій і прогнозує, що
якщо ми не подолаємо цю стійкість до антибіотиків до 2050 року,
а це не так вже й далеко, то цифра збільшиться до 10 мільйонів людей щороку.
Як ми опинилися в такій ситуації,
коли людству загрожує
така небезпека?
Правда жорстока, але ми самі це зробили.
Вироблення стійкості - це неминучий біологічний процес.
Але саме ми несемо відповідальність за його прискорення.
Ми використовували антибіотики так часто і без розбору,
що зараз це здається шокуючим.
В США пеніцилін випускали в аптеках без рецепту аж до 1950 року.
У багатьох розвинених країнах він і досі продається без рецепту лікаря.
В Сполучених Штатах у 50 відсотках випадків
виписані антибіотики не є обов'язковими.
У 45 відсотках випадків, лікарі виписують антибіотики при захворюваннях,
які навіть неможливо вилікувати ними.
І це лише сфера охорони здоров'я.
По всьому світу тварини щодня отримують антибіотики,
але не задля лікування,
а для нарощення маси тіла і для захисту від шкідливих
умов великих ферм, в яких їх вирощують.
В США близько 80% всіх вироблених антибіотиків щорічно,
споживаються саме тваринами, а не людьми.
Таким чином бактерії набувають стійкості і переміщаються
з ферми у воду, у землю,
у м'ясо тварин, яке ми споживаємо.
Рибне господарство також залежить від антибіотиків,
особливо в Азії.
Антибіотики використовують і у вирощуванні фруктів,
вони захищають яблука, груші, цитрусові від хвороб.
І оскільки бактерії можуть передавати своє ДНК одна одній,
як мандрівник передає свою валізу в аеропорту,
якщо ми прискорили механізм вироблення стійкості,
ми не знаємо, чим це може обернутися.
Але ми могли це перебачити.
І це було передбачено
ще Александром Флемінгом, який винайшов пеніцилін.
У 1945 році він отримав Нобелівську премію за свій внесок у розвиток науки.
Незадовго після вручення він дав інтерв'ю і ось що сказав:
"Бездумна людина, яка зловживає лікуванням пеніциліном,
буде морально відповідальною за смерть людини,
яка загине від інфекції, що має
стійкість до пеніциліну."
Він додав: "Я сподіваюся, що ми зможемо відвернути це лихо".
Чи зможемо?
Вже є компанії, які працюють над новими видами антибіотиків,
з якими супербактерії ще не стикалися.
Нам конче необхідні нові ліки,
і нам необхідна матеріальна підтримка:
ґранти на винаходи, розширені патенти,
нагороди для того, щоб заохотити інші компанії знову виробляти антибіотики.
Але цього, мабуть, буде недостатньо.
Тому, що еволюція завжди перемагає.
Нове покоління бактерій з'являється кожні 20 хвилин.
А для винайдення нових ліків потрібно близько 10 років.
Щоразу, коли ми використовуємо антибіотики,
ми даємо бактеріям мільйони шансів
зламати код захисту,
який ми збудували.
Ще не було ліків, які б бактерії
не змогли подолати.
Це нерівна боротьба.
Але ми можемо змінити хід подій.
Ми можемо створити програми, які будуть збирати дані і автоматично
сповіщати нас про те, як використовуються антибіотики.
Ми можемо взяти контроль над системою замовлення ліків
і перевіряти необхідність використання антибіотиків у кожному випадку.
Ми можемо змусити сільське господарство відмовитися від використання антибіотиків.
Ми можемо збудувати системи спостереження,
які б давали нам дані про можливе наступне виникнення стійкості.
Це технічні рішення.
Цього, мабуть, також буде недостатньо,
якщо ми самі собі не допоможемо.
Стійкість до антибіотиків - це звичка.
Ми всі знаємо, як складно змінити звичку.
Але ми, як суспільство, вже це робили.
Раніше люди розкидали сміття на вулиці,
не користувалися пасками безпеки ,
палили в приміщеннях.
Але ми вже не робимо цього.
Ми не забруднюємо навколишнє середовище,
не провокуємо жахливі аварії,
і не піддаємо інших людей ризику ракових захворювань.
Тому, що ми вирішили, що це занадто дорого коштує
і не є в наших інтересах.
Ми змінили моральні норми.
Ми можемо змінити моральні норми щодо використання антибіотиків також.
Я знаю, що масштаб змін
здається приголомшливим.
Але якщо ви хоч раз купували енергозберігаючу лампочку
тому, що були занепокоєні змінами клімату,
або вичитували склад на коробках з печивом,
бо ви небайдужі до проблеми вирубки лісів для отримання пальмової олії,
ви вже знаєте, як робити маленький поступ для
подолання глобальних проблем.
Ми можемо почати робити такі кроки для подолання стійкості до антибіотиків.
Ми можемо відмовитися від вживання ліків, якщо ми не впевнені, що вони необхідні.
Ми можемо не наполягати на виписуванні антибіотиків нашим дітям при захворюваннях
вуха до того, як дізнаємося, чим воно спровоковане.
Ми можемо запитувати у кожному ресторані,
у кожному магазині,
про походження м'яса, яке вони нам продають.
Ми можемо пообіцяти один одному більше ніколи
не купувати курку, або креветки, або фрукти
у виробництві яких використовувалися антибіотики.
І якщо ми все це зробимо,
ми зможемо затримати прихід ери пост-антибіотиків.
Але ми маємо поквапитися.
Пеніцилін розпочав еру антибіотиків у 1943 році,
І вже за 70 років ми опинилися на грані катастрофи.
У нас не має ще 70 років,
щоб знайти шлях назад.
Дуже дякую.
(Оплески)