Ez a férfi a nagy-nagybácsim,
nagyapám öccse.
Joe McKennának hívták.
Fiatal férj, félprofi kosárlabda játékos
és tűzoltó volt New Yorkban.
A családtörténet szerint imádta, hogy tűzoltó.
1938-ban úgy döntött. hogy egyik szabadnapját
a tűzoltóságon tölti.
Hogy hasznossá tegye magát, nekifogott a réztárgyakat fényezni,
a tűzoltókocsik korlátját, a falakon lévő szerelvényeket,
és az egyik tűzoltótömlő-szórófejet,
egy óriási, nehéz fémdarabot,
amely a polcról leborulva ráesett.
Pár nappal később fájni kezdett a válla.
Rá két napra belázasodott.
A láza egyre csak nőtt.
A felesége ápolta, de bármit tett vele,
semmitől sem lett jobban.
A helyi orvos sem tudott segíteni rajta.
Leintettek egy taxit, és kórházba vitték.
A nővérek rögtön megállapították, hogy fertőzése van,
melyet akkortájt vérmérgezésnek hívtak,
s bár valószínűleg nem mondták meg neki,
eleve tudták,
hogy tehetetlenek.
Nem tehettek semmit, mert a fertőzések gyógyítására
ma használatos szerek még nem léteztek.
A penicillinnel, az első antibiotikummal végzett kísérletek
még három évet várattak magukra.
Akik megfertőződtek, s ha szerencséjük volt, meggyógyultak,
vagy ha nem, belehaltak.
Nagy-nagybácsimnak nem volt szerencséje.
Egy hétig feküdt kórházban, rázta a hideg,
kiszáradt és félrebeszélt,
kómába esett, ahogy szervei felmondták a szolgálatot.
Állapota annyira kétségbeejtő volt,
hogy tűzoltó bajtársai sorba álltak, hogy vért adjanak neki
abban a reményben, hogy a vérében tomboló fertőzést meggyengíthetik.
Semmi sem használt. Elhunyt.
Csak 30 éves volt.
Ha visszatekintünk a történelemre,
a legtöbb ember úgy halt meg, mint a nagy-nagybácsim.
A legtöbben nem rákba vagy szívbetegségbe haltak bele,
azaz olyan életmód-betegségekbe, amelyek manapság a nyugati embert sújtják.
Nem ezekbe haltak bele, mert nem értek meg olyan életkort,
hogy kifejlődhessenek bennük.
Sebesülésekbe haltak bele:
felöklelte őket egy bika,
lelőtték őket a harctéren,
összezúzta őket valami az ipari forradalom egyik új üzemében;
de többnyire fertőzés következtében,
amely csak pontot tett arra, amit a sérülések megindítottak.
Az antibiotikumok megjelenésével minden megváltozott.
A korábban halálos ítélettel fölérő fertőzésekből
napok alatt ki lehetett gyógyulni.
Olyan volt, mint a varázslat.
Azóta a csudatévő gyógyszerek aranykorában élünk.
De most az aranykor végéhez közeledünk.
A nagy-nagybácsim az antibiotikumot megelőző korszak végső napjaiban halt meg.
Most az antibiotikum utáni korszak első napjaihoz érkeztünk,
mikor közönséges fertőzések,
mint pl. amely Joe-t leterítette, ismét embert ölnek.
De már most is ölnek.
Az emberek ismét belehalnak fertőzésbe,
melyet az antibiotikum-rezisztencia okoz.
Hatása röviden a következő.
A baktériumok úgy küzdenek egymással az erőforrásokért, a táplálékért,
hogy halálos vegyületeket állítanak elő egymás elpusztítására.
Más baktériumok védekezésül
védekező módszereket fejlesztenek ki a vegyi támadások ellen.
Az első antibiotikumok gyártásakor
a laborokban ezekből a vegyületekből megcsináltuk a saját változatainkat,
és a baktériumok a támadásunkra úgy reagáltak, ahogy szoktak.
Azután a következő történt.
A penicillin 1943-ban került forgalomba,
a széles körű penicillin-rezisztencia 1945-re alakult ki.
A Vancomycint 1972-től használják,
a vancomycin-rezisztencia 1988-tól figyelhető meg.
Az Imipenem 1985-től létezik,,
és a rezisztencia 1998-tól.
A Daptomycin, az egyik legújabb szer 2003-ban jött ki,
a rezisztencia pedig alig egy évvel később, 2004-ben.
70 éven át csiki-csukit játszottunk:
gyógyszer és a baktériumok rezisztenssé válása,
újabb szer, ismét rezisztens bacilusok.
Viszont most a játék véget ér.
A baktériumokban olyan gyorsan kifejlődik az ellenálló képesség,
hogy a gyógyszergyáraknak nem érdekük antibiotikumok gyártása.
Vannak olyan világszerte terjedő fertőzések,
amelyekre a piacon lévő
100 antibiotikum közül
kettő lehet hatékony, de azoknak is mellékhatásuk van.
Vagy egy.
Vagy egy se.
A dolog így néz ki:
2000-ben az USA Betegség-ellenőrzési és -megelőzési Központja, a CDC,
föltárt egy esetet
egy észak-karolinai kórházban,
ahol a fertőzés kettő kivételével az összes gyógyszerre rezisztens volt.
Mára a KPC néven ismert fertőzés
három kivételével az USA összes államában elterjedt,
sőt elterjedt Dél-Amerikában, Európában
és a Közel-Keleten is.
2008-ban svéd orvosok
egy indiai férfinál diagnosztizáltak egy másik fertőzést,
amelyre minden gyógyszer, egyet kivéve, hatástalan volt.
A rezisztenciát kialakító NDM nevű gén
mára Indiából Kínába, Ázsiába, Afrikába,
Európába, Kanadába és a USA-ba is továbbterjedt.
Természetes lenne abban reménykedni,
hogy ezek a fertőzések elszigetelt esetek,
de tény,
hogy az USA-ban és Európában
évente 50 ezren halnak meg
olyan fertőzésben, melyre nincs orvosság.
A brit kormányzat által engedélyezett,
antibiotikum-rezisztenciával kapcsolatos vizsgálat kimutatta,
hogy az egész világon jelenleg évente 700 ezren halnak meg ez okból.
Megdöbbentő számú áldozat,
de az emberek nagy valószínűséggel nem érzékelik a veszélyt,
mert azt hiszik, hogy az áldozatok
intenzív osztályon ápoltak voltak,
vagy öregek otthonában élők, féllábbal már a sírban,
olyanok, akiknek a fertőzését még hírből sem ismerik,
vagy számukra elképzelhetetlen helyzetben voltak.
Senkinek eszébe sem jut, hogy a mai életünket gyakorlatilag
antibiotikumokkal tartják fönn.
Ha eltűnnének az antibiotikumok,
sok minden más is eltűnne:
Először is, a meggyengült immunrendszerű emberek védelme,
azaz a rákbetegeké, az AIDS-eseké,
a szervátültetetteké és a koraszülötteké.
Másodszor, bármely kezelés, amely idegen tárgyat juttat a szervezetbe:
szívrohamot követően behelyezett sztentek, inzulinpumpák cukorbetegeknek,
dialízis, ízületpótlások.
Hány egészséges, baby boom idején születettnek kell csípő- vagy térdízület?
Egy nemrég készült tanulmány szerint antibiotikumok nélkül
minden hatodik ember meghalna.
Hozzáteszem, hogy megszűnne a sebészet.
Sok műtét előtt a betegek megelőzésként
antibiotikumot szoktak kapni.
E védelem nélkül
megfosztanánk magunkat a testüregek felnyitásának lehetőségétől.
Megszűnnének a szívműtétek,
a prosztata-biopszia,
a császármetszés.
Ismét rettegnünk kellene a most semmiségnek tartott fertőzésektől.
A torokgyulladás egykor szívrendellenességet okozott.
A bőrfertőzések amputációhoz vezettek.
A szülésekbe még a legtisztább kórházakban is belehalt
minden századik anya.
A tüdőgyulladás 10 közül 3 gyermek halálát okozta.
Ráadásul, elveszítenénk
mindennapi kényelmünk biztonságát is.
Tudván, hogy életünket veszíthetjük bármely sérüléstől,
motoroznánk-e,
lezúgnánk-e a sípályán,
létrára másznánk-e, hogy fölaggassuk a karácsonyi lámpafüzért,
megengednénk-e gyermekünknek, hogy baseballozzon?
Egyébként az első, aki penicillint kapott,
egy Albert Alexander nevű brit rendőr volt.
Úgy tönkretette a fertőzés, hogy fejbőréből genny szivárgott,
és fél szemét el kellett távolítani.
Fertőzését úgy szerezte,
hogy kertjében arcát megkarcolta egy tüske.
Az említett brit projekt, amelynek becslése szerint
évente 700 ezer haláleset történik,
azt is jövendöli, hogy ha nem leszünk úrrá a helyzeten,
2050-ig a halálos áldozatok száma eléri az évi 10 millió főt.
Hogy jutottunk el odáig,
hogy ilyen rémisztő mennyiségű
áldozatra kell számítanunk?
A súlyos válasz erre, hogy magunkat hibáztathatjuk érte.
A rezisztencia biztosan bekövetkező biológiai folyamat,
de mi hibánk, hogy fölgyorsult.
Tékozlóan bántunk az antibiotikumokkal,
annyira meggondolatlanul, ami mai szemmel megdöbbentő.
A penicillin az 50-es évekig recept nélkül volt kapható,
a fejlődő világ nagy részén a legtöbbjük még ma is.
Az Egyesült Államok kórházaiban
az antibiotikumok 50%-át fölöslegesen rendelik.
Az orvosi rendelőkben fölírt antibiotikumok
45%-át olyan betegségekre adják, melyekre nem hatnak.
És ez csak ami az egészségügyet illeti.
A földkerekség nagy részén a legtöbb húscélú tenyészállat nap mint nap
antibiotikumot kap, de nem gyógyítás céljából,
hanem hogy hízzanak,
és hogy védve legyenek az iparszerű állattartás hatásaitól.
Az USA-ban az eladott antibiotikumok
vélhetően 80%-a nem humán célra jut, hanem állattartó telepekre kerül,
s az így keletkező rezisztens kórokozók a gazdaságokból kijutva
az élővizekbe, a porba,
a levágott állatok húsába kerülnek.
A hal- és kagylótenyésztés is az antibiotikumok függvénye,
különösen Ázsiában,
s a gyümölcstermelés is az antibiotikumokon alapszik,
hogy védjük az almát, a körtét és a citrusféléket a növénybetegségektől.
Mivel a baktériumok átadhatják DNS-üket egymásnak,
mint egy utazó, aki bőröndjét átadja a reptéren,
ha egyszer már világra segítettük a rezisztenciát,
fogalmunk sincs, merre terjed tovább.
Ez előrelátható volt.
Sőt, a penicillin felfedezője,
Alexander Fleming meg is jósolta.
1945-ben felfedezése elismeréseként Nobel-díjat kapott,
s egy röviddel később adott interjúban ezt mondta:
"Az a meggondolatlan személy, aki a penicillin-kezeléssel játszadozik,
erkölcsileg felelős
minden egyes megfertőződött,
penicillin-rezisztens szervezetű ember haláláért."
"Remélem, hogy ezt a bajt el tudjuk kerülni" - tette hozzá.
Elkerülhetjük?
Vannak olyan új antibiotikumokat fejlesztő cégek,
amelyekkel a szuperbaktériumoknak soha nem volt dolguk.
Nagyon kellenek az új gyógyszerek,
és szükségünk van ösztönzőkre is:
kutatásfinanszírozás, hosszabb szabadalmi védettség,
díjak, amelyek újra antibiotikumok gyártására hívogatnak más cégeket is.
De valószínűleg ez nem lesz elegendő.
Megmondom, miért: A fejlődés mindig nyerő.
A baktériumok 20 percenként megújulnak.
A gyógyszervegyészek 10 év alatt fejlesztenek ki egy új szert.
Minden alkalommal, mikor antibiotikumot használunk,
a baktériumoknak milliárdnyi lehetőséget nyújtunk,
hogy a létrehozott védelmi kódokat
föltörjék.
Még nem volt olyan gyógyszer,
amely ne szenvedett volna tőlük vereséget.
Ez egy aszimmetrikus háború,
de változtathatunk a végkimenetelen.
Létrehozhatnánk az antibiotikumok használatáról automatikusan
és konkrétan tájékoztató adatgyűjtési rendszert.
Fölállíthatunk gyógyszerrendelés ellenőrző rendszert,
hogy minden receptet gondosan értékeljünk.
Fölkérhetjük a mezőgazdászokat, hogy mellőzzék az antibiotikumokat.
Ellenőrző rendszert állíthatunk föl,
amely közli, hol bukkan föl legközelebb rezisztens törzs.
Ezek a műszaki intézkedések.
De valószínűleg ezek sem elegendők.
ha magunk nem segítünk.
Az antibiotikum-rezisztencia: szokás.
Mindannyian tudjuk, milyen nehéz változtatni a szokásokon.
De társadalomként nemegyszer változtattunk rajtuk.
Valaha az emberek az utcára szórták a szemetet,
nem kapcsolták be a biztonsági övet,
középületekben dohányoztak.
Leszoktunk ezekről:
nem dobáljuk szanaszét a szemetet,
nem kockáztatunk súlyos baleseteket,
teszünk ki másokat a rák veszélyének,
mert eldöntöttük, hogy ezek drága dolgok,
rombolók, és nem állnak érdekünkben.
Megváltoztattuk a társadalmi normákat.
Meg tudjuk változtatni őket az antibiotikumokat illetően is.
Tudom, hogy az antibiotikum-rezisztencia
leküzdhetetlennek látszik,
de ha már vettek energiatakarékos izzót,
mert törődnek az éghajlatváltozással
vagy elolvassák a kekszes doboz címkéjét,
mert a pálmaolaj miatti erdőirtásra gondolnak,
akkor már érzik, mit jelent
egy apró lépést tenni egy óriási veszedelem megoldása felé.
Tehetünk hasonló lépéseket az antibiotikumokat illetően is.
Lemondhatunk egy antibiotikumról, ha nem biztos, hogy használ.
Ha a gyerek fülfertőzést kapott, nem kell feltétlenül ragaszkodnunk hozzá,
amíg nem vagyunk biztosak, mi okozta.
Megkérdezhetjük minden étteremben,
minden szupermarketben
honnan veszik a húst.
Megfogadhatjuk egymásnak,
hogy soha többet nem veszünk antibiotikumot látott
baromfit, rákot vagy gyümölcsöt.
Ha így teszünk,
lassíthatjuk az antibiotikum utáni korszak eljövetelét.
De már a körmünkre égett a dolog.
1943-ban a penicillin indította az antibiotikumok korszakát.
Csupán 70 év alatt a katasztrófa közelébe sodortuk magunkat.
Nincs újabb 70 évünk
a kiút megtalálására.
Nagyon szépen köszönöm.
(Taps)