Ovo je moj prastric,
mlađi brat mog djeda po očevoj strani.
Zvao se Joe McKenna.
Bio je mlad, oženjen, poluprofesionalni igrač bejzbola
i vatrogasac u New Yorku.
Obiteljska predaja kaže da je volio svoj posao,
i tijekom jednog svog slobodnog dana 1938. godine
provodio je vrijeme u vatrogasnoj postaji.
Da bude koristan, primio se laštenja mjedenih predmeta,
ograde na vatrogasnom vozilu, opreme na zidovima.
jedna od glava vatrogasnih šmrkova,
koja je ogroman i težak metalni predmet,
pala je s police na njega.
Poslije par dana počelo ga je boliti rame.
Dva dana kasnije, dobio je vrućicu.
Vrućica mu se pogoršavala.
Supruga ga je njegovala,
no ništa nije pomagalo, a kada su pozvali liječnika
ni on nije mogao pomoći.
Odvezli su ga taksijem u bolnicu.
Medicinske sestre su odmah shvatile da se radi o infekciji,
što se u to vrijeme zvalo "otrovanje krvi"
i iako to vjerojatno nisu rekle,
sigurno su odmah znale
da mu ni na koji način ne mogu pomoći.
Nisu mu mogle pomoći jer sredstva koja mi danas koristimo
za liječenje infekcija, tada još nisu postojala.
Prvi test za penicilin, prvi antibiotik,
došao je tek tri godine kasnije.
Ljudi koji su se inficirali, ili su bili te sreće da se oporave,
ili su umirali.
Moj prastric nije imao sreće.
Tjedan dana je proveo u bolnici, drhteći od zimice,
dehidriran i u bunilu,
tonući u komu dok su mu otkazivali organi.
Stanje su se toliko pogoršalo
da su njegovi kolege iz vatrogasne stanice čekali u redu da bi mu dali transfuziju,
nadajući se da će razrijediti infekciju koja je kolala u njegovim žilama.
Ništa nije pomoglo. Umro je.
Imao je 30 godina.
Ako pogledate kroz povijest,
većina ljudi umirala je poput mog prastrica.
Većina ih nije umirala od raka ili srčanih bolesti,
od čega danas boluju ljudi na Zapadu.
Nisu umirali od tih bolesti jer nisu živjeli dovoljno dugo
da bi ih razvili.
Umirali su od ozljeda:
teško ih je ranio vol,
bili su propucani na bojištu,
zdrobljeni u novim tvornicama industrijske revolucije,
a većinu vremena od infekcije,
koja bi dovršila što su one ozljede započele.
Sve se to promijenilo pojavom antibiotika.
Odjednom su se infekcije, koje su nekoć bile smrtonosne,
mogle izliječiti u nekoliko dana.
To je bilo poput čuda,
i otada živimo u zlatnom dobu čudesnih lijekova.
A sada se primičemo njegovu kraju.
Moj prastric umro je u posljednim danima pred-antibiotičke ere.
Danas se nalazimo na pragu post-antibiotičke ere,
u najranijim danima kada će najjednostavnije infekcije,
poput one koju je imao Joe, ponovo usmrćivati ljude.
To se zapravo već i događa.
Ljudi ponovo umiru od infekcija zbog fenomena
koji se naziva rezistencija na antibiotike.
To, ukratko, djeluje ovako.
Bakterije se međusobno bore za hranu,
tako da proizvode smrtonosne spojeve kojima se međusobno napadaju.
Druge bakterije, kako bi se zaštitile,
razvijaju zaštitu protiv tih kemijskih napada.
Kada smo prvi put stvorili antibiotike,
uzeli smo te spojeve u laboratorij i od njih napravili naše verzije,
a bakterije su na naš napad odgovorile jednako kao što uvijek čine.
Evo što se potom dogodilo:
Penicilin se počeo izdavati 1943.,
a već do 1945. raširila se rezistencija bakterija na penicilin.
Vankomicin je proizveden 1972.,
a rezistentnost na njega 1988.
Imipenem je razvijen 1985.,
a rezistentnost na njega 1998.
Daptomicin, jedan od najnovijih lijekova, razvijen je 2003.,
a rezistentnost na njega samo godinu nakon toga - 2004.
Natezali smo se s bakterijama 70 godina,
naš lijek i njihova rezistencija,
onda drugi lijek, i potom ponovo rezistencija,
a sada se to primiče kraju.
Bakterije razvijaju rezistenciju toliko brzo da su farmaceutske tvrtke
odlučile da im se više ne isplati proizvoditi nove antibiotike,
pa se svijetom šire infekcije
za koje, od više od sto antibiotika
dostupnih na tržištu,
dva lijeka možda djeluju s nuspojavama,
ili jedan lijek,
ili nijedan.
Ovako to izgleda.
2000. godine, Centar za kontrolu i prevenciju bolesti,
identificirao je
u bolnici u Sjevernoj Karolini
infekciju rezistentnu na sve osim dva lijeka.
Ta se infekcija, zvana KCP, do danas
raširila na sve savezne američke države osim tri,
kao i na Južnu Ameriku, Europu
i Bliski Istok.
Liječnici u Švedskoj su 2008. godine
dijagnosticirali čovjeku iz Indije jednu drugu infekciju
koja je je otporna na sve osim jednog lijeka.
Gen koji stvara tu rezistentnost,
zvan NDM, proširio se iz Indije na Kinu, Aziju, Afriku,
Europu, Kanadu i SAD.
Normalno je nadati se
da su te infekcije iznimke,
no u stvarnosti,
u SAD-u i Europi
50.000 ljudi godišnje
umre od infekcija kojima nema lijeka.
Britanska vlada pokrenula je projekt
zvan Pregled antimikrobske rezistencije
koji procjenjuje da trenutno 700.000 ljudi na svijetu godišnje umre od ovoga.
To je jako puno smrtnih slučajeva,
no mi se uglavnom ne osjećamo ugroženo,
jer vjerujemo da su ti ljudi bili pacijenti u bolnici,
na odjelima intenzivne njege,
ili se približavali kraju života u staračkim domovima.
Ljudi čije infekcije su daleko od nas,
u situacijama s kojima se ne možemo poistovjetiti.
No nitko od nas nije razmišljao o tome
da se gotovo čitav moderan život oslanja na antibiotike.
Da izgubimo antibiotike,
izgubili bismo i sljedeće:
Bilokakvu zaštitu za pacijente s oslabljenim imunosustavom:
pacijente s rakom, AIDS-om,
primatelje novih organa, nedonošćad.
Nadalje, bilokakva terapija kojom se ugrađuju strana tijela u organizam:
stentovi za moždani udar, pumpe za šećernu bolest,
dijalizu, nadomjesci za zglobove.
Koliko 50-70-godišnjaka koji se bave sportom treba novi kuk ili koljeno?
Nedavna studija procjenjuje da bi bez antibiotika
svaka šesta osoba umrla.
Vjerojatno ne bismo više imali kirurgiju.
Prije mnogih operacija pacijentima se daju
profilaktičke doze antibiotika.
Bez te zaštite,
ne bismo više mogli otvarati tijela pacijenata.
Ne bi bilo operacija srca,
biopsije prostate,
carskog reza.
Morali bismo se priviknuti na strah od zaraza koje nam se sada čine beznačajne.
Streptokokna upala grla prije je uzrokovala zatajenje srca.
Kožne infekcije vodile su do amputacija.
Žene su umirale tijekom rađanja, u najčišćim bolnicama,
gotovo svaka stota žena.
Troje od desetero djece umiralo je od upale pluća.
Više od ičega drugog,
izgubili bismo sigurnost s kojom živimo svakodnevni život.
Da znate da vas bilokakva ozljeda može ubiti,
biste li vozili motor,
jurili na skijalištu,
penjali se na ljestve da objesite božićne lampice,
dopustili svome djetetu da se baca po nogometnom terenu?
Naposljetku, prva osoba koja je primila penicilin,
britanski policajac Albert Alexander,
kojeg je toliko uništila infekcija da mu je iz lubanje curio gnoj,
i liječnici su mu morali izvaditi oko,
zarazio se radeći nešto vrlo jednostavno.
Ušetao se u svoj vrt i ogrebao lice trnom.
Onaj britanski projekt koji sam spomenula prema kojemu trenutno na svijetu
svake godine umire 700.000 ljudi
također predviđa da će, ako ovu situaciju ne stavimo pod kontrolu do 2050. godine,
u kratkom roku godišnje umirati 10 milijuna ljudi.
Kako smo došli do ove situacije
u kojoj predviđamo
takve strašne brojke?
Teška je istina da smo si sami to prouzročili.
Rezistencija je neizbježan biološki proces,
no mi smo odgovorni za njeno ubrzavanje.
To smo prouzročili dijeljenjem antibiotika
takvom bezbrižnošću koja nam se sada čini šokantnom.
Penicilin se prodavao bez recepta do 1950-ih.
Većina antibiotika još uvijek se tako prodaje diljem razvijenog svijeta.
U SAD-u 50 posto
antibiotika koji se daju u bolnicama su nepotrebni.
45 posto recepata koje izdaju liječnici
daje se za stanja kojima antibiotici ne pomažu.
I to je samo stanje u zdravstvu.
Diljem planeta, većina životinja uzgajana za meso dobiva antibiotike svaki dan,
ne radi izlječenja bolesti,
već da ih se ugoji i zaštiti od
uvjeta na farmi na kojoj su uzgajana.
U SAD-u oko 80 posto antibiotika
prodanih svake godine najmjenjeno je životinjama na farmama, a ne ljudima,
stvarajući tako rezistentne bakterije koje sa farmi odlaze
u vodu, prašinu
i meso koje te životinje postaju.
Akvakultura također ovisi o antibioticima,
posebice u Aziji,
i uzgoj voća oslanja se na antibiotike
radi zaštite jabuka, krušaka i citrusa protiv bolesti.
S obzirom da bakterije mogu međusobno prenositi svoj DNK
poput putnika koji predaje putnu torbu u zračnoj luci,
jednom kada izazovemo tu rezistenciju,
ne možemo znati kamo će se sve ona raširiti.
Ovo smo mogli predvidjeti.
To je zaista i predvidio
Alexander Fleming, čovjek koji je okrio penicilin.
Za priznanje je 1945. godine dobio Nobelovu nagradu,
a u intervjuu koji je nedugo potom dao, evo što je izjavio:
"Bezumna osoba koja se igra terapijom penicilinom
moralno je odgovorna za smrt čovjeka
koji podlegne infekciji
uzrokovanom organizmom koji je rezistentan na penicilin."
Dodaje: "Nadam se da se ovo zlo može izbjeći."
Možemo li to izbjeći?
Neke tvrtke rade na novim antibioticima,
stvarima koje superbakterije nisu nikada vidjele.
Jako su nam potrebni ti novi lijekovi,
i trebamo poticaje:
subvencije za otkrića, proširene patente,
nagrade, kako bismo privukli druge tvrtke da ponovo počnu proizvoditi antibiotike.
No to vjerojatno neće biti dovoljno.
Zato što evolucija uvijek pobjeđuje.
Svakih 20 minuta stvara se nova generacija bakterija.
Farmaceutskim tvrtkama treba deset godina da naprave novi lijek.
Svaki put kada koristimo antibiotik,
dajemo bakterijama milijardu šansi
da razbiju šifre
zaštita koje smo izgradili.
Dosad nije bilo lijeka
kojeg nisu uspjele pobijediti.
Ovo je neravnopravno ratovanje,
ali možemo izmijeniti njegov ishod.
Možemo izgraditi sustave za prikupljanje podataka koji nam automatski i konkretno
govore kako se antibiotici koriste.
Možemo izgraditi kontrolu nad pisanjem recepata
tako da se svaki recept pregledava.
Mogli bismo tražiti od poljoprivrede da više ne koristi antibiotike.
Mogli bismo izgraditi nadzorne sustave
koji bi otkrivali gdje se pojavila nova rezistencija.
To su tehnološka rješenja.
Ni ona vjerojatno nisu dovoljna,
osim ako mi ne pomognemo.
Rezistencija na antibiotike je navika.
Svi znamo koliko je teško izmijeniti naviku.
No, to smo kao društvo već ranije radili.
Ljudi su običavali bacati smeće po cesti,
nisu vezali sigurnosni pojas u autima,
pušili su u javnim zgradama.
Više to ne radimo.
Ne zagađujemo okoliš,
ne izazivamo strašne nesreće,
niti ne izlažemo druge mogućem oboljenju od raka,
jer smo zaključili da nam je to skupo,
destruktivno i da nam nije u interesu.
Promijenili smo društvene norme.
Mogli bismo promijeniti društvene norme i kod uporabe antibiotika.
Znam da se razina rezistencije na antibiotike
čini nepobjediva,
no ako ste ikada kupili štednu žarulju
jer se brinete zbog klimatskih promjena,
ili ste pročitali sastav namirnica na kutiji krekera
jer razmišljate o deforestaciji zbog palminog ulja,
već znate kako je to kada
učinite malen korak radi naoko nepobjedivog problema.
Mogli bismo poduzeti takve korake i u uporabi antibiotika.
Mogli bismo odustati od davanja nekog antibiotika ako nismo sigurni da je dobar.
Mogli bismo prestati inzistirati na receptu ako nam dijete ima upalu uha
prije nego utvrdimo što ju je uzrokovalo.
Mogli bismo pitati svaki restoran,
svaki supermarket,
odakle dolazi njihovo meso.
Mogli bismo jedni drugima obećati
da nikada više nećemo kupiti piletinu, škampe ili voće
uzgajane uz pomoć rutinske uporabe antibiotika,
i ako se toga držimo,
mogli bismo usporiti dolazak post-antibiotičkog svijeta.
No to moramo učiniti brzo.
Penicilin je 1943. godine započeo eru antibiotika.
U samo 70 godina doveli smo se do ruba propasti.
Nećemo imati dodatnih 70 godina
da pronađemo izlaz iz ovoga.
Hvala vam.
(Pljesak)