Tohle je můj prastrýc,
mladší bratr mého dědečka.
Jmenoval se Joe McKenna.
Byl mladým manželem, poloprofesionálním hráčem basketbalu
a hasičem v New Yorku.
V rodině se říká, že svou práci miloval,
a tak, když měl jednou v roce 1938 volno,
se radši potuloval po požární stanici.
A aby byl tam užitečný, začal leštit veškerý kov:
žebříky na hasičském voze, kování na zdech.
Z police na něj ale spadla proudnice,
což je obrovský těžký kus kovu,
a udeřila ho.
O několik dní později ho začalo bolet rameno.
Po dalších dvou dnech mu stoupla horečka.
Stoupala pořád dál.
Jeho žena se o něj starala,
ale nic nepomáhalo. Ani přivolaný doktor
mu nedokázal pomoci.
Nakonec ho odvezli do nemocnice.
Sestry okamžitě poznaly, že má infekci.
Tenkrát se tomu říkalo „otrava krve“.
Přestože to nejspíš neřekly,
ihned věděly,
že mu nemohou pomoci.
Nemohly dělat nic, protože to, co k léčbě infekcí používáme dnes,
ještě neexistovalo.
První zkouška účinnosti penicilinu, prvního antibiotika,
byla provedena až o tři roky později.
Lidé postižení infekcí se buď uzdravili sami,
nebo zemřeli.
Můj prastrýc se neuzdravil.
Týden ležel v horečkách v nemocnici,
dehydrován a v deliriu,
a jak mu selhávaly orgány, upadal do kómatu.
Jeho stav byl velmi vážný.
Jeho kolegové hasiči darovali krev na transfuze,
v naději, že infekci kolující v jeho krvi oslabí.
Nic nepomohlo. Zemřel.
Bylo mu 30 let.
V minulosti zemřela takovýmto způsobem
většina lidí.
Většina nezemřela na rakovinu nebo na onemocnění srdce,
tedy na onemocnění, na která umírá západní svět dnes.
Lidé neumírali na taková onemocnění,
protože nežili tak dlouho, aby se u nich vyvinula.
Umírali na zranění,
byli nabráni na roh,
postřeleni na bitevním poli,
přimáčknuti v nějaké továrně postavené za průmyslové revoluce.
Většina z nich zemřela na infekci
způsobenou podobnými zraněními.
Všechno se ale změnilo s příchodem antibiotik.
Najednou se z infekcí, které dříve znamenaly jistou smrt,
stalo něco, z čeho se lidé vyléčili během pár dní.
Bylo to jako zázrak.
Od té doby žijeme ve zlaté éře zázračných léků.
Ale nyní se nacházíme na jejím konci.
Můj prastrýc zemřel během posledních dnů preantibiotické éry.
My nyní stojíme na prahu éry postantibiotické.
Na počátku dní, kdy i malé infekce,
jakou měl například Joe, budou lidi opět zabíjet.
Vlastně už je zabíjejí.
Lidé znovu umírají na infekce kvůli takzvané
antibiotické rezistenci.
Funguje to přibližně takto:
bakterie mezi sebou soupeří o potravu tak, že vytvářejí
smrtelné sloučeniny, které proti sobě navzájem směřují.
Jiné bakterie si proti takovému chemickému útoku
vytvoří ochranu.
Poprvé jsme vyrobili antibiotika tak,
že jsme vytvořili umělé verze těchto sloučenin.
Bakterie na ně odpověděly obvyklým způsobem.
A pak se stalo tohle:
penicilin se rozšířil v roce 1943
a rezistence na něj přišla v roce 1945.
Vancomycin přišel v roce 1972,
rezistence na něj v roce 1988.
Imipenem v roce 1985,
rezistence na něj v roce 1998.
Daptomycin, jedna z nejnovějších účinných látek, v roce 2003
a rezistence na něj se objevila už o rok později, tedy v roce 2004.
Po 70 let jsme hráli hru na přeskakovanou:
lék, rezistence na něj,
další lék a opět rezistence.
Nyní je konec hry.
Bakterie si vytváří rezistenci tak rychle, že farmaceutické společnosti se rozhodly,
že výroba antibiotik se jim nevyplatí.
A tak se světem šíří infekce,
na které mohou ze stovky antibiotik
dostupných na trhu,
zabírat dva léky s vedlejšími účinky.
Nebo jeden lék.
Nebo žádný.
Takhle to vypadá.
V roce 2000 Střediska pro prevenci a kontrolu nemocí
zaznamenala v nemocnici v Severní Karolíně
případ infekce
rezistentní na všechna antibiotika kromě dvou.
Dnes se tato infekce, známá jako KPC,
rozšířila do všech států USA kromě tří,
a také do Jižní Ameriky, Evropy
a na Blízký východ.
V roce 2008 diagnostikovali
švédští lékaři u muže z Indie odlišnou infekci,
rezistentní na všechny léky kromě jednoho.
Gen způsobující tuto rezistenci, známý jako NDM,
se již rozšířil z Indie do Číny, Asie, Afriky,
Evropy, Kanady a USA.
Musíme jen doufat,
že tyto infekce jsou jen velice ojedinělé.
Pravdou ale je,
že v USA a Evropě
zemře každý rok na infekce 50 000 lidí,
kterým nepomohou žádné léky.
Projekt schválený britskou vládou
pod názvem Přehled antimikrobiální rezistence
odhaduje, že každý rok zemře na infekce 700 000 lidí.
To je hodně úmrtí,
přesto jsou naše šance velké,
když uvážíte, že se jednalo o lidi hospitalizované
na jednotkách intenzivní péče
nebo obyvatele pečovatelských domů na sklonku života,
o lidi, jejichž infekce jsou nám vzdálené,
o lidi v situacích, se kterými se neztotožňujeme.
Nikdo z nás jistě nepřemýšlel o tom,
že antibiotika nyní udržují téměř veškerý život.
Kdybychom o ně přišli,
přišli bychom také o tohle:
Zaprvé, o ochranu lidí se sníženou imunitou,
což jsou lidé s rakovinou a AIDS,
lidé po transplantaci, předčasně narozené děti.
Za druhé, o léčbu vyžadující zavedení cizích předmětů do těla:
stenty pro pacienty s mrtvicí, inzulinové pumpy pro diabetiky,
dialyzační katetry, kloubní náhrady.
Kolik atletů potřebuje novou kyčel či koleno?
Nedávná studie odhaduje, že bez antibiotik
by jeden ze šesti zemřel.
Dále bychom nejspíše přišli o chirurgii.
Mnoho operací se provádí
s preventivními dávkami antibiotik.
Bez ochrany bychom ztratili
možnost otevřít skrytá zákoutí lidského těla.
Tedy žádné operace srdce,
biopsie prostaty,
žádné císařské řezy.
Museli bychom se znovu začít bát infekcí, které jsou nyní zanedbatelné.
Streptokokové záněty hltanu kdysi způsobovaly selhání srdce.
Kožní infekce končily amputací.
Porody končily i v těch nejčistších porodnicích
smrtí 1 ze 100 žen.
Zápal plic zabil 3 děti z 10.
Víc než cokoli jiného bychom ztratili
náš současný sebejistý život.
Kdybyste věděli, že jakékoli zranění vás může zabít,
jezdili byste na motorce?
Sjížděli prudkou sjezdovku?
Zavěšovali vánoční dekorace ze žebříku?
Nechali byste dítě sklouznout na domácí metu?
Vždyť první člověk, kterému byl podán penicilin,
britský policista Albert Alexander,
který byl infekcí tak zdevastován, že jeho pokožka na hlavě hnisala
a lékaři mu musel vyoperovat jedno oko,
dostal infekci právě při takové jednoduché činnosti.
Šel do zahrady a škrábl se do obličeje o trn.
Britský projekt, o kterém jsem mluvila a který odhaduje počet obětí infekcí
na 700 000 každý rok, dále předpokládá,
že pokud situaci nedostaneme pod kontrolu do roku 2050,
bude roční počet obětí 10 milionů.
Jak jsme se vlastně dostali k tomu,
že nás čekají
tak strašlivá čísla?
Odpověď je velice složitá. Můžeme si za to sami.
Rezistence je nevyhnutelný biologický proces,
ale my jsme ho uspíšili.
Plýtváním antibiotik
a až šokující nedbalostí.
Až do 50. let byl penicilin volně prodejný.
V mnoha rozvojových zemích antibiotika stále jsou.
V USA je 50 procent antibiotik
podaných v nemocnici zbytečně.
45 procent receptů na antibiotika, které předepíšou lékaři,
je předepsáno na nemoci, na které antibiotika nezabírají.
A to jsme jen u zdravotní péče.
Většina jatečných zvířat dostává antibiotika každý den.
Ne k léčbě nemocí,
ale aby byla vykrmena a ochráněna před otřesnými podmínkami,
ve kterých jsou chována.
V USA je každý rok až 80 % antibiotik
podáno ne lidem, ale hospodářským zvířatům, čímž vytváříme
rezistentní bakterie, které se z farmy přesunou
vodou, prachem
a masem, na které jsou zvířata chována.
Na antibiotikách závisí také akvakultura,
zvláště v Asii.
Pěstování ovoce se spoléhá na to, že antibiotika
ochrání jablka, hrušky a citrusy před nemocemi.
A protože si bakterie umí předat svou DNA,
tak jako cestující předává na letišti svůj kufr,
tím, že jsme tuto rezistenci podpořili,
nikdo neví, kam se rozšíří.
Bylo to předvídatelné.
Vlastně to bylo předpovězeno
Alexanderem Flemingem, objevitelem penicilinu.
Ten v roce 1945 získal Nobelovu cenu za medicínu
a poté v rozhovoru řekl následující:
„Nerozvážný člověk, který si hraje s léčbou penicilinem,
je morálně zodpovědný za smrt člověka,
který podlehne infekci
způsobené organismem rezistentním na penicilin.“
Dodal: „Doufám, že tomu dokážeme zabránit.“
Dokážeme?
Existují společnosti, které pracují na nových antibiotikách,
na takových, jaké ty odolné mršky ještě neviděly.
Tyto léky zoufale potřebujeme.
A potřebujeme také motivaci:
výzkumné granty, licence,
ocenění, která by společnosti k výrobě antibiotik opět přilákala.
Ale to nejspíše nebude stačit.
Proč? Evoluce vždy vítězí.
Bakterie vyplodí každých 20 minut novou generaci.
Farmaceutické chemii trvá vyvinutí nového léku celých 10 let.
Pokaždé, když užijeme antibiotikum,
dáváme bakteriím miliardy možností
rozluštit kódy,
které jsme proti nim vytvořili.
Ještě jsme nevyvinuli lék,
který by nepřekonaly.
Je to nerovný boj,
ale jeho výsledek můžeme změnit.
Můžeme vytvořit systémy ke sběru dat, které nám přesně řeknou,
jak je s antibiotiky nakládáno.
Můžeme vytvořit kontrolní zařízení pro objednávkové systémy,
takže každý předepsaný recept bude zkontrolován.
Můžeme požadovat zastavení používání antibiotik v zemědělství.
Můžeme vytvořit zařízení,
která nám řeknou, kde se rezistence objeví.
To jsou technická řešení.
Ta ale pravděpodobně nestačí,
pokud jim nepomůžeme.
Antibiotická rezistence je zvyk.
Všichni víme, jak je těžké změnit své zvyky.
Ale jako společnost jsme to již v minulosti udělali.
Lidé byli zvyklí házet odpadky na ulici,
byli zvyklí jezdit nepřipoutaní,
byli zvyklí kouřit uvnitř veřejných budov.
Tyto věci už ale neděláme.
Neznečišťujeme prostředí,
nepřivoláváme smrtelné nehody
ani nevystavujeme ostatní lidi rakovině plic.
Řekli jsme si, že tyto věci jsou příliš drahé
a zničující a že nejsou v našem zájmu.
Změnili jsme společenské normy.
A v oblasti užívání antibiotik bychom je mohli změnit taky.
Vím, že rozsah antibiotické rezistence
vypadá obrovský.
Ale pokud jste si někdy koupili úspornou žárovku,
protože vám není lhostejná změna klimatu,
pokud jste si četli etiketu na krabici od sušenek,
protože vám není lhostejné odlesňování kvůli palmovému oleji,
jistě víte, jaké to je
udělat malý krůček v boji s obrovským problémem.
Tyto malé krůčky můžeme udělat i v užívání antibiotik.
Můžeme předejít jejich předepisování, pokud si nejsme jistí, že jsou vhodná.
Můžeme přestat trvat na antibiotikách, když má naše dítě zánět v uchu
dokud se nedozvíme, co jej způsobilo.
Můžeme se ptát v každé restauraci,
v každém supermarketu,
odkud pochází jejich maso.
Můžeme si slíbit,
že už nikdy nekoupíme kuře, krevetu ani ovoce
vypěstované pomocí antibiotik.
Pokud tyto věci uděláme,
můžeme příchod postantibiotické éry zpomalit.
Musíme však začít brzy.
Penicilin začal antibiotickou éru v roce 1943.
Za pouhých 70 let jsme se přivedli na okraj katastrofy.
Už nebudeme mít dalších 70 let,
abychom našli cestu zpět.
Děkuji vám.
(Potlesk)