Nagla širitev mest v zadnjih letih gospodarske rasti
je obenem povzročila dramatično marginalizacijo,
ki je vodila v ogromen porast revnih četrti v mnogih delih sveta.
Polarizacija izjemno bogatih enklav, ki so obkrožene z revščino,
in s tem povzročene družbeno-ekonomske neenakosti
so v središču krize današnjih mest.
Ampak danes bi želel začeti
s predlogom, da ta kriza mest ni le gospodarska ali okoljska.
Je predvsem kulturna kriza, kriza institucij,
ki so nesposobne reinterpretirati neumne načine, na katere smo rasli,
nesposobne izzvati nafte lačno
sebično urbanizacijo, ki ohranja mesta, ki temeljijo na potrošnji,
od južne Kalifornije do New Yorka in Dubaja.
Z vami hočem le deliti razmislek,
da prihodnost današnjih mest temelji manj na stavbah
in, pravzaprav, temelji bolj
na osnovni reorganizaciji družbeno-ekonomskih odnosov,
da najboljše ideje o oblikovanju mesta prihodnosti
ne bodo prišle iz enklav gospodarske moči in obilja,
ampak iz sektorjev v konfliktih in pomanjkanju,
od koder nas lahko nujna domišljija
resnično navdihne, da razmislimo o današnji rasti mest.
In naj vam pojasnim, kaj mislim,
z razumevanjem in predstavitvijo konfliktnih zon
kot zatočišč kreativnosti, ko vam na kratko predstavim
obmejno območje Tijuana-San Diego,
ki je laboratorij za ponovni premislek o mojem delu kot arhitekt.
To je zid, mejni zid, ki ločuje San Diego in Tijuano,
Latinsko Ameriko in Združene Države Amerike,
fizični simbol izključevalnih planskih uredb,
ki ohranjajo delitev skupnosti, pristojnosti in virov po svetu.
V tej obmejni regiji najdemo nekatere izmed najbogatejših nepremičnin,
kar sem enkrat odkril na robu San Diega,
komaj 20 minut stran od enih izmed najrevnejših naselij v Latinski Ameriki.
In čeprav imata ti dve mesti enako prebivalstvo,
je San Diego v zadnjih desetletjih postal šestkrat večji od Tijuane
in nas nemudoma prisilil v soočenje
napetosti in konfliktov med širjenjem in gostoto,
ki so središče današnje diskusije o ohranjanju okolja.
Zadnja leta zagovarjam,
da lahko barakarska naselja Tijuane pravzaprav veliko naučijo
razraščena področja San Diega o trajnostnem družbeno-gospodarskem razvoju,
da moramo biti pozorni in se učiti
od mnogih priseljenskih skupnosti na obeh straneh mejnega zidu,
tako da lahko prevedemo njihove neformalne procese urbanizacije.
Zakaj rečem neformalni za ta primer?
Pravzaprav samo govorim o skupku družbenih praks za prilagoditev,
ki omogočajo mnogim od teh priseljenskih skupnosti,
da prestopijo uvedene politične in gospodarske recepte urbanizacije.
Govorim enostavno o kreativni inteligenci od spodaj navzgor,
ki se izraža v barakarskih naseljih Tijuane,
ki so se dejansko zgradila iz odpadov San Diega
ali v mnogih priseljenskih soseskah v južni Kaliforniji,
ki so bila obnovljena z raznolikostjo v zadnjih desetletjih.
Kot umetnik sem se zanimal za meritve, opazovanja neformalnih tokov čez mejo:
v eno smer, iz juga na sever, tok migrantov v Združene Države,
in iz severa na jug, tok odpadkov iz južne Kalifornije v Tijuano.
Govorim o recikliranju teh starih povojnih bungalovov,
ki jih mehiški pogodbeniki pripeljejo na mejo,
ko se jih ameriški razvijalci znebijo
v procesu gradnje bolj napihnjene verzije predmestij v zadnjih desetletjih.
Torej, to so hiše, ki čakajo na prečkanje meje.
Čez mejo tu ne hodijo samo ljudje,
ampak se celotni deli enega mesta selijo v drugega,
in ko so te hiše postavljene na vrh teh jeklenih okvirov,
zapustijo prvo in postanejo drugo nadstropje
in so zapolnjene z več hišami, z malimi podjetji.
Takšno nalaganje prostorov in gospodarstev v sloje je zelo zanimivo opazovati.
Ampak ne samo hiše, tudi manjši odpadki iz enega mesta, iz San Diega, v Tijuano.
Verjetno ste mnogi že videli pnevmatike,
ki jih uporabljajo v slumih za gradnjo podpornih zidov.
Ampak poglejte, kaj so ljudje naredili v razmerah družbeno-ekonomske nuje.
Naučili so se, kako olupiti gumo, kako jo naviti in preplesti,
da so napravili bolj učinkovit podporni zid.
Ali pa garažna vrata, ki jih pripeljejo iz San Diega v tovornjakih,
in postanejo nova plast v kriznih gradnjah v mnogih slumih na obrobjih Tijuane.
Medtem ko je za arhitekta zelo zanimivo opazovati to kreativno inteligenco,
se hočem vseeno zadržati. Ne želim romantizirati revščine.
Želim samo predlagati, da takšna neformalna urbanizacija
ni samo slika negotovosti, ampak, da je neformalnost tu, neformalno
je pravzaprav niz družbeno-ekonomskih in političnih procesov,
ki jih lahko prevedemo kot umetniki,
da je to urbanizacija od spodaj navzgor, ki daje rezultate.
Poglejte, tu stavbe niso pomembne samo zaradi izgleda,
ampak so dejansko pomembne zaradi tega, kar lahko naredijo.
Resnično pokažejo rezultate, ko se spreminjajo čez čas
in ko skupnosti izpogajajo prostore in meje in sredstva.
Medtem ko gredo odpadki na jug, gredo ljudje na sever za dolarji
in večina mojega raziskovanja je o učinkih priseljevanja
na spremembe v homogenosti mnogih sosesk v Združenih Državah, zlasti v San Diegu.
In pravim, da to nakazuje, da je prihodnost južne Kalifornije
odvisna od rekonstrukcije velike urbanizacije - mislim, na steroidih -
z majhnimi programi, družbenimi in gospodarskimi.
V mislih imam, kako priseljenci, ko pridejo v te soseske,
začnejo spreminjati eno-dimenzionalnost parcel in nepremičnin
v družbeno in gospodarsko bolj kompleksne sisteme,
ko začnejo z delom na črno v garaži
ali pa ko zgradijo nelegalno stanovanje za babico, da pomagajo širši družini.
Takšno družbeno-ekonomsko podjetništvo znotraj teh sosesk
resnično namiguje na spreminjanje v nove, vključujoče in bolj pravične
politike rabe zemljišč.
Mnoge zgodbe izvirajo iz teh dinamik sprememb prostora,
kot je "Neuradni Buda", ki pove zgodbo o majhni hiši,
ki se je rešila sama. Ni potovala v Mehiko,
ampak je bila na koncu prenovljena v budistični tempelj
in s tem se je ta mala hiša preoblikovala ali mutirala
iz enostanovanjske v majhno ali mikro družbeno-ekonomsko
in kulturno infrastrukturo znotraj soseske.
Tako te akcijske soseske, kot jim jaz pravim, dejansko postanejo navdih,
da si zamislimo drugačne interpretacije državljanstva,
ki ne pomenijo pripadnosti nacionalni državi,
ampak podprejo pojem državljanstva kot kreativno dejavnost,
ki reorganizira institucionalne protokole v mestnih prostorih.
Kot umetnik sem se pravzaprav zanimal za vizualizacijo državljanstva,
zbiranje številnih anekdot, urbanih zgodb,
da bi zmogel pripovedovati o odnosu med družbenimi procesi in prostorom.
To je zgodba o skupini najstnikov, ki so se neke noči pred nekaj meseci
odločili zasesti to mesto pod avtocesto, da bi začeli graditi svoj skejterski park.
Z lopatami v rokah so začeli kopati. Čez dva tedna jih je ustavila policija.
Blokirali so prostor, najstniki pa so bili pregnani,
ampak so se odločili, da se bodo borili,
ne z bančnimi karticami ali slogani, ampak z izgradnjo kritičnega procesa.
Najprej so priznali posebnosti politične pristojnosti,
začrtane za ta prazen prostor.
Spoznali so, da so imeli srečo, da niso začeli kopati pod Caltransovim območjem.
Caltrans je državna agencija, ki upravlja z avtocesto,
tako da bi se bilo zelo težko pogajati z njimi.
Imeli so srečo, so rekli, ker so začeli kopati pod delom avtoceste,
ki pripada lokalni skupnosti. Prav tako so imeli srečo, so rekli,
ker so začeli kopati v neke vrste bermudskem trikotniku pristojnosti,
med pristaniškimi in letališkimi oblastmi,
dvema mestnima četrtima in revizijskim odborom.
Vse te rdeče črte so nevidne politične institucije, ki so zapisane
v ta ostanek praznega prostora.
S tem znanjem so se ti najstniki rolkarji spopadli z mestom.
Prišli so v pisarno mestnega odvetnika.
Odvetnik jim je povedal, da če hočejo nadaljevati s pogajanji,
morajo postati nevladna organizacija
in seveda niso vedeli, kaj je nevladna organizacija.
Morali so govoriti s svojimi prijatelji iz Seattla,
ki so šli skozi enako izkušnjo.
In tako so spoznali potrebo, da se morajo globlje organizirati,
začeti zbirati denar, organizirati proračun,
da bi bili resnično seznanjeni z vsem znanjem
vgrajenem v mestnih pravilih San Diega, da bi lahko začeli spreminjati
sam pomen javnega prostora v mestu in ga razširili na druge kategorije.
Na koncu so najstniki dobili primer s temi dokazi
in lahko so zgradili svoj skejterski park pod avtocesto.
Za mnoge izmed vas se lahko ta zgodba zdi nepomembna ali naivna.
Za mene, kot arhitekta, je postala osnovna pripoved, ker me nauči,
da ta mikro skupnost ni samo ustvarila drugih kategorij javnega prostora,
ampak je tudi ustvarila družbeno-ekonomske protokole,
ki so morali biti vpisani v ta prostor za dolgoročno vzdržljivost.
Naučili so me tudi,
da podobno kot priseljenske skupnosti na obeh straneh meje,
so tudi oni uporabili konflikt kot kreativno sredstvo,
ker so morali ustvariti proces,
ki jim je omogočil, da so reorganizirali sredstva in politiko mesta.
Na ta način je neformalni prestopek iz dna dejansko začel curljati k vrhu
in spreminjati politike usmerjene zgoraj-navzdol.
Ta pot od spodaj navzgor k spremembi vrha mi danes daje upanje.
Razmišljam, kako takšne skromne spremembe prostora in politike
v mnogih mestih po svetu, prvenstveno v nujnosti skupne domišljije,
ko skupnosti razmislijo o svojih oblikah upravljanja,
družbeni organizaciji in infrastrukturi,
so dejansko v središču novega oblikovanja demokratične politike mest.
Dejansko je to lahko tisto, kar bi lahko postalo okvir
za proizvodnjo nove družbene in gospodarske pravičnosti v mestu.
To želim reči in poudariti, ker je to edini način, ki ga vidim,
ki nam zdaj lahko omogoči, da se premaknemo
od urbanizacije potrošništva k soseskam proizvodnje.
Hvala.
(Aplavz)