Trăim într-o eră a protestului.
În campusuri sau pieţe publice,
pe străzi şi în reţelele sociale
protestatari din toată lumea contestă status-quo-ul.
Protestul poate propulsa probleme pe agenda naţională sau globală,
poate denunţa tirani,
poate trezi persoane care au fost destul timp spectatori ai vieţii civile.
Deşi deseori necesar, e oare protestul suficient?
Gândeşte-te la Primăvara Arabă.
Peste tot în Orientul Mijlociu,
cetăţeni protestatari au reuşit să detroneze dictatori.
Apoi, însă,
locul gol a fost deseori ocupat de către cei mai militanţi şi violenţi.
Protestul poate genera schimbare pozitivă de durată
când e urmat în egală măsură de un efort pasionat,
pentru mobilizarea alegătorilor,
să voteze,
să înţeleagă guvernarea
şi să o facă mai incluzivă.
Iată trei strategii centrale de trecere paşnică de la conştientizare la acţiune
şi de la protest la putere politică durabilă.
Unu, extinde cadrul posibilului,
doi, alege o luptă definitorie,
şi trei, găseşte o victorie timpurie.
Să începem cu extinderea cadrului posibilului.
Cât de des ai auzit ca răspuns la o idee politică:
,,Asta n-o să se întâmple niciodată"?
Când auzi pe cineva spunând asta,
ei încearcă să definească barierele imaginaţiei tale civice.
Cetăţeanul puternic se străduieşte să lărgească aceste bariere,
să întrebe cum ar fi dacă -
dacă ar fi posibil?
Cum ar fi dacă destule puteri -
puterea oamenilor, idei, bani, norme sociale -
s-ar alinia să o înfăptuiască?
Punându-ţi întrebarea asta
şi neluând de bune toate chichiţele politicii convenţionale
este primul pas spre convertirea protestului în putere.
Dar asta necesită certitudinea a ce va fi dacă am avea, să zicem,
un guvern naţional redus considerabil,
sau, în contrast, un sistem de sănătate mare şi unic-plătitor,
un mod de pedepsire a corporaţiilor pentru nelegiuirile lor,
sau, în schimb, o cale să le eliberăm de normele apăsătoare.
Asta ne aduce la a doua strategie, alegerea unei lupte definitorii.
Toată politica e despre contraste.
Puţini gândim viaţa civică în mod abstract.
Noi gândim lucrurile ca o alinare comparativ cu altceva.
Cetăţenii puternici setează termenii acelui contrast.
Asta nu înseamnă să fii antisocial.
Înseamnă doar că te gândeşti la o dezbatere pe care o vrei în termenii tăi
decât la o problemă care captează esenţa schimbării pe care o vrei.
Asta au făcut activiştii care cereau un salariu minim de 15$ în S.U.A.
Ei nu pretind că cei 15$ singuri pot rezolva inegalitatea,
dar cu acest ambiţios şi discutabil obiectiv,
pe care l-au atins înâi în Seattle şi apoi mai departe,
au forţat o dezbatere mult mai mare despre dreptate economică şi prosperitate.
Au extins cadrul posibilului, prima strategie,
și au creat un contrast ascuţit şi emblematic, a doua strategie.
Atunci, a treia strategie cheie, ar fi căutarea şi obţinerea victoriei timpurii.
O victorie timpurie, chiar dacă nu e la fel de ambiţioasă ca obiectivul final,
creează momentum,
schimbând ceea ce oamenii cred că e posibil.
Mişcarea de solidaritate,
ce a organizat muncitori din Polonia Războiului Rece s-a născut aşa,
întâi, cu greve la şantierele navale locale în 1980 forţând concesiuni,
apoi, întreg deceniul următor,
cu un efort răspândit naţional a ajutat la detronarea
guvernului comunist din Polonia.
Obţinerea victoriilor timpurii a creat un ciclu de răspunsuri pozitive,
o contagiune, o credinţă, o motivaţie.
E nevoie de factori de presiune politică,
folosind media pentru schimbarea poveştii,
afirmând argumente în public,
convingând vecinii sceptici unul câte unul.
Niciuna din ele nu e la fel de sexy ca un protest,
dar asta e istoria Mişcării Drepturilor Civile în S.U.A.,
a Independenţei Indiene,
a auto-determinării cehe.
Nu doar un triumf brusc şi singular,
ci lungul, greoiul târâş.
Nu trebuie să fii cineva special să faci parte din acest altoi,
să extinzi cadrul posibilului,
să alegi o luptă definitorie,
sau să obţii o victorie timpurie.
Trebuie doar să fii un participant şi să trăieşti ca un cetăţean.
Spiritul protestului e puternic.
La fel e şi să te arăţi după protest.
Poţi fi co-creatorul a ceea ce urmează.