אנחנו חיים בדור של מחאה.
בקמפוסים וכיכרות ציבוריות,
ברחובות ובמדיה החברתית,
מפגינים מסביב לעולם מאתגרים את הסטטוס קוו.
מחאה יכולה לדחוף נושאים לאג'נדה הלאומית או הגלובלית,
היא יכולה להפיל טירנים,
היא יכולה להפעיל אנשים שהיו הרבה זמן על השוליים של החיים האזרחיים.
בעוד מחאה היא הרבה פעמים הכרחית, האם היא מספיקה?
חשבו על האביב הערבי.
לכל רוחב המזרח התיכון,
מפגינים אזרחיים היו מסוגלים להפיל דיקטטורים.
לאחר מכן, עם זאת,
הוואקום מולא יותר מדי פעמים על ידי הכי צבאיים ואלימים.
מחאה יכולה לייצר שינויים חיוביים מתמשכים
כשהיא עוקבת אחרי מאמץ רב תשוקה באותה מידה
להניע את הבוחרים,
להגיע לתאי הבחירה,
להבין את הממשלה,
ולעשות אותה יותר מכילה.
אז הנה שלוש אסטרטגיות בסיסיות להפיכת מודעות לפעולה בצורה שקטה
ומחאה לכוח פוליטי מתמשך.
ראשית, הרחיבו את מסגרת האפשרי,
שנית, בחרו מאבק מגדיר,
ושלישית, מצאו נצחון מוקדם.
הבה נתחיל עם הרחבת מסגרת האפשרויות.
כמה פעמים שמעתם בתגובה לרעיון מדיניות
"זה פשוט לעולם לא יקרה"?
כשאתם שומעים מישהו אומר זאת,
הם מנסים להגדיר את הגבולות של הדמיון האזרחי.
האזרח החזק עובד לדחוף את הגבולות האלו החוצה,
לשאול מה אם --
מה אם זה היה אפשרי?
מה אם מספיק צורות של כוח --
כוח אנשים, רעיונות, כסף, נורמות חברתיות --
היו מיושרים לגרום לזה לקרות?
פשוט לשאול את שאלה
ולא לקחת כמובן מאליו את כל הנתונים של הפולטיקה הקונוונציונלית
היא הצעד הראשון בהמרת מחאה לכוח.
אבל זה דורש מוצקות בנוגע לאיך זה יראה אם תהיה, נגיד
ממשלה לאומית קטנה רדיקלית,
או, בניגוד, מערכת בריאות עם משלם יחיד,
דרך בה נוכל להחזיק תאגידים אחראים לפעולות הרעות שלהם,
או, במקום, דרך לשחרר אותם מרגולציה מיותרת.
זה מביא אותנו לאסטרטגיה השניה, לבחור מאבק מגדיר.
כל הפוליטיקה נוגעת לניגודים.
מעטים מאיתנו חושבים על החיים האזרחיים במופשט.
אנחנו חושבים על דברים בהקלה יחסית למשהו אחר.
אזרחים חזקים קובעים את התנאים של הניגוד הזה.
זה לא אומר להיות לא אזרחיים.
זה פשוט אומר לחשוב על הדיון שאתם רוצים לעשות בתנאים שלכם
על נושא שלוכד את התמצית של השינוי שאתם רוצים.
זה מה שהאקטיביסטים עשו כשהם דוחפים למשכורת מינימום של 15$ בארצות הברית.
הם לא מעמידים פנים ש ה 15$ עצמם יכולים בעצמם לפתור את חוזר השוויון,
אבל עם המטרה השאפתנית והמדבקת הזו,
שהם השיגו ראשית בסיאטל ואז מעבר,
הם גרמו לדיון גדול יותר על הצדק הכלכלי והשגשוג.
הם הרחיבו את המסגרת של האפשרי, אסטרטגיה ראשונה,
ויצרו ניגוד חד וברור, אסטרטגיה שניה.
אסטרטגיית המפתח השלישית, אז, היא לחפש ולהשיג נצחון מוקדם.
ניצחון מוקדם, אפילו אם הוא לא שאפתני כמטרה הסופית,
יוצר מומנטום,
מה שמשנה את מה שאנשים חושבים שאפשרי.
תנועת הסולידריות,
שארגנה עובדים במלחמה הקרה בפולין עלתה בדרך זו,
ראשית, עם שביתת עובדי מעגנה מקומית שהכריחה לבצע ויתורים,
אז, במהלך העשור הבא,
מאמץ לרוחב האומה שלבסוך עזר להפיל
את הממשל הקומוניסטי הפולני.
להשיג נצחונות מוקדמים מכניס לתנועה לולאת משוב חיובית,
דבקות, אמונה, מוטיבציה.
זה דורש ללחוץ על קובעי מדיניות,
בשימוש במדיה כדי ליצור נרטיב,
להעלות טיעונים בציבור,
לשכנע שכנים סקפטיים אחד אחרי השני.
אף אחד מאלה הוא סקסי כמו מחאה,
אבל זה ההסטוריה של התנועה האזרחית בארצות הברית,
של העצמאות ההודית,
או ההגדרה העצמית של הצ'כים.
לא הנצחון היחיד הפתאומי,
אלא הזחילה הארוכה והאיטית.
אתם לא חייבים להיות מישהו מיוחד כדי להיות חלק מהמאמץ הזה,
כדי להרחיב את המסגרת של האפשרי,
לבחור מאבק מגדיר,
או להבטיח ניצחון מוקדם.
אתם רק חייבים להיות משתתפים ולחיות כאזרחים.
הרוח של המחאה היא חזקה.
כך גם להופיע אחרי המחאה.
אתם יכולים היוצרים השותפים של מה שמגיע הלאה.