Det sägs ofta
att du kan säga mycket om en person genom att titta på personens bokhyllor.
Vad säger mina bokhyllor om mig?
När jag ställde den frågan till mig själv för några år sedan,
gjorde jag en oroande upptäckt.
Jag hade alltid sett mig själv som en hyfsat bildad,
kosmopolitisk person.
Men mina bokhyllor sa något annat.
Nästan alla titlar i dem
var skrivna av brittiska eller nordamerikanska författare,
och det fanns nästan inget som var översatt.
Att upptäcka denna enorma kulturella blinda fläck i mitt läsande
var rätt så chockerande.
Och när jag funderade på det, verkade det synd.
Jag visste att det måste finnas mängder av fantastiska historier där ute,
av författare på andra språk än engelska.
Och det kändes sorgligt att tänka på att mina läsvanor innebar
att jag förmodligen aldrig skulle stöta på dem.
Så jag bestämde mig för att ordinera mig själv
en intensivkurs i global läsning.
2012 skulle bli ett väldigt internationellt år för Storbritannien;
det var året för OS i London.
Så jag beslutade mig för att använda det som min tidsram
för att försöka läsa en roman, novellsamling
eller memoar från vartenda land i hela världen.
Och det gjorde jag.
Det var väldigt spännande,
jag lärde mig otroliga saker
och skapade en del underbara kontakter
som jag vill dela med er idag.
Men det startade med en del praktiska problem.
Efter att jag listat ut vilken av de många olika listorna över länder i världen
jag skulle använda för mitt projekt,
slutade det med att jag tog listan över länder erkända av FN,
och lade till Taiwan,
vilket gav mig totalt 196 länder.
Och efter att ha listat ut hur jag skulle läsa och blogga om
ungefär fyra böcker i veckan
samtidigt som jag jobbade fem dagar i veckan,
tvingades jag inse att jag kanske inte ens skulle kunna
få tag i böcker på engelska från alla länder.
Det är bara ungefär 4,5 procent av all litteratur som publiceras
i Storbritannien varje år som är översatt,
och siffrorna är liknande för stora delar av den engelskspråkiga världen.
Även om andelen översatta böcker som publiceras i många andra länder
är mycket högre.
4,5 procent är lite som det är,
men vad den siffran inte säger
är att många av de böckerna kommer från länder
med starka förläggarnätverk
och många branschproffs instruerade att sälja de titlarna
till engelskspråkiga förläggare.
Till exempel, trots att mer än 100 böcker översätts från franska
och ges ut i Storbritannien varje år,
så kommer de flesta av dem från länder som Frankrike och Schweiz.
Franskspråkiga Afrika, å andra sidan,
hamnar mycket sällan där.
Konsekvensen är att det finns rätt många länder
som har lite eller till och med ingen kommersiellt tillgänglig litteratur
på engelska.
Deras böcker förblir osynliga för läsare
av världens mest publicerade språk.
Men när det handlade om att läsa världen,
var min största utmaning
det faktum att jag inte visste var jag skulle börja.
Jag hade tillbringat mitt liv åt att läsa nästan enbart brittiska
och nordamerikanska böcker,
och hade ingen aning om hur jag skulle hitta berättelser
och välja ut dem i resten av världen.
Jag kunde inte säga hur man hittar en historia från Swaziland.
Jag skulle inte känna igen en bra roman från Namibia.
Det gick inte att dölja det -
jag var en ovetande litterär xenofob.
Så hur i jösse namn skulle jag kunna läsa världen?
Jag skulle behöva be om hjälp.
Så, i oktober 2011 registrerade jag min blogg,
ayearofreadingtheworld.com,
och postade ett litet upprop online.
Jag förklarade vem jag är,
hur begränsat mitt läsande hade varit,
och jag bad alla som brydde sig
att lämna ett meddelande med bokförslag
från andra delar av världen.
Jag visste inte om någon skulle vara intresserad,
men bara några timmar efter att jag postat uppropet,
började folk höra av sig.
Först var det vänner och kollegor.
Sedan vänners vänner.
Och ganska snart även främlingar.
Fyra dagar efter mitt upprop online,
fick jag ett meddelande från en kvinna, Rafidah, i Kuala Lumpur.
Hon sa att hon älskade tanken på mitt projekt,
och fick hon gå till sin lokala engelskspråkiga bokhandel,
välja ut en malaysisk bok och skicka den till mig?
Jag accepterade entusiastiskt,
och några veckor senare anlände ett paket
med inte bara en, utan två böcker -
Rafidahs val från Malaysia,
och en bok från Singapore som hon också hade valt ut till mig.
Vid den tidpunkten var jag förbluffad
över att en främling, mer än 900 mil bort,
ansträngde sig så för att hjälpa någon
som hon förmodligen aldrig skulle träffa.
Men Rafidahs vänlighet visade sig vara en trend för det året.
Om och om igen ansträngde sig folk för att hjälpa mig.
En del gjorde efterforskningar för min skull,
andra tog omvägar på semestrar och affärsresor,
för att gå till bokhandlar för min skull.
Det visade sig att om du vill läsa världen,
om du vill möta den med öppet sinne,
så kommer världen att hjälpa dig.
När det handlade om länder
med lite eller ingen kommersiellt tillgänglig litteratur på engelska,
gick folk ännu längre.
Det kom ofta böcker från oväntade källor.
Min Panama-bok, till exempel, kom genom en konversation
jag hade med Panamakanalen på Twitter.
Ja, Panamakanalen har ett Twitterkonto.
Och när jag tweetade till det om mitt projekt,
föreslog det att jag skulle försöka få tag på något verk
av den panamanska författaren Juan David Morgan.
Jag hittade Morgans hemsida och skickade ett meddelande,
där jag frågade om någon av hans spanska romaner
hade översatts till engelska.
Han svarade att inget hade publicerats,
men att han hade en outgiven översättning
av sin roman "The Golden Horse."
Han e-postade den till mig,
och gav mig möjligheten att bli en av de första någonsin
att läsa den boken på engelska.
Morgan var inte på något sätt den enda ordkonstnären
som delade med sig av sitt arbete till mig.
Från Sverige till Palau,
skickade författare och översättare egenutgivna böcker
och outgivna bokmanuskript
som inte hade plockats upp av engelskspråkiga utgivare
eller som inte längre fanns tillgängliga,
vilket gav mig förmånen att få glimtar av en del otroliga fantasivärldar.
Jag läste till exempel
om den sydafrikanska kungen Ngungunhane, som ledde motståndsrörelsen
mot portugiserna på 1800-talet;
och om äktenskapsritualer i en avlägsen by
på Kaspiska havets stränder i Turkmenistan.
Jag träffade Kuwaits motsvarighet till Bridget Jones.
(Skratt)
Och jag läste om en orgie i ett träd i Angola.
Men det mest otroliga exemplet
på ansträngningarna folk var beredda att göra
för att hjälpa mig läsa världen,
kom mot slutet av mitt sökande,
när jag försökte få tag på en bok från den lilla, portugisisktalande,
afrikanska önationen São Tomé och Príncipe.
Jag hade ägnat månader åt att testa allt jag kunde komma på för att hitta
en bok från det landet som hade översatts till engelska,
och det verkade som att mitt enda alternativ
var att se om jag kunde få något översatt från grunden.
Jag var riktigt tveksam
till att någon skulle vilja hjälpa mig med detta,
och ge av sin tid för något sådant.
Men på mindre än en vecka efter att jag lagt ut förfrågan på Twitter och Facebook
till portugisisktalande,
hade jag mer folk än jag kunde ha med i projektet,
däribland Margaret Jull Costa, en mästare inom sitt område,
som har översatt verk av Nobelprisvinnaren José Saramago.
Med mina nio frivilliga på plats,
lyckades jag hitta en bok av en författare från São Tomé,
som jag kunde köpa nog många av online.
Här är en av dem.
Och jag skickade en kopia till var och en av mina volontärer.
Var och en tog ett par noveller från den här samlingen,
höll sitt ord, skickade sina översättningar till mig,
och inom sex veckor kunde jag läsa hela boken.
I det fallet, precis som jag så ofta insåg under mitt världsläsarår,
hade min okunskap och min öppenhet om mina begränsnigar
blivit en enorm möjlighet.
När det gällde São Tomé och Príncipe,
var det en möjlighet, inte bara att lära något nytt
och upptäcka en ny samling berättelser,
utan också att samla en grupp människor
och möjliggöra en gemensam, kreativ ansträngning.
Min svaghet hade blivit projektets styrka.
Böckerna jag läste det året, öppnade mina ögon för många saker.
De som gillar att läsa vet
att böcker har en otrolig kraft att ta dig utanför dig själv
och in i någon annans tankesätt,
så att du, åtminstone för en stund,
ser på världen med andra ögon.
Det kan vara en obekväm upplevelse,
särskilt om du läser en bok från en kultur
med andra värderingar än din egen.
Men det kan också vara upplysande.
Att brottas med obekanta tankar kan hjälpa dig att klargöra dina egna.
Det kan också dyka upp blinda fläckar
i ditt sätt att se på världen.
När jag såg tillbaka på mycket av den engelska litteratur
som jag vuxit upp med,
började jag inse hur begränsad mycket av den var,
jämfört med den rikedom som världen kan erbjuda.
Och allteftersom sidorna vändes,
började något annat också hända.
Steg för steg,
förändrades den långa listan av länder som jag börjat året med,
från ett torrt, akademiskt register över platsnamn
till levande väsen.
Jag vill inte alls påstå att det är möjligt
att få en samlad bild av ett land bara genom att läsa en bok.
Men sammantaget har berättelserna jag läste det året
gjort mig mer levande än nånsin förut
inför rikedomen, mångfalden och komplexiteten hos vår fantastiska planet.
Det var som om världens berättelser
och människorna som ansträngt sig så för att hjälpa mig att få läsa dem,
hade gjort det hela verkligt för mig.
Nuförtiden när jag tittar på mina bokhyllor
eller funderar över verken på min läsplatta,
berättar de något helt annat.
Det är berättelsen om böckernas kraft att föra oss samman
över politiska, geografiska, kulturella, sociala och religiösa klyftor.
Det är berättelsen om människors samarbetspotential.
Och det är ett bevis
på den enastående tid vi lever i, där det, tack vare internet,
är lättare än någonsin
för en främling att dela en berättelse, en världsåskådning, en bok,
med någon hon kanske aldrig kommer träffa, på andra sidan planeten
Jag hoppas det är en berättelse jag kommer läsa många år framöver.
Och jag hoppas att många fler vill vara med.
Om vi alla läser mer brett, skulle det finnas incitament
för förläggarna att översätta fler böcker,
och det skulle göra oss alla rikare.
Tack.
(Applåder)