Često kažu da možete mnogo toga zaključiti o osobi
ako pogledate šta se nalazi na njenim policama za knjige.
Šta moje police govore o meni?
Pa, kada sam sebi postavila to pitanje pre nekoliko godina,
došla sam do alarmantnog otkrića.
Oduvek sam sebe smatrala prilično kulturnim,
kosmopolitskim tipom osobe.
Međutim, moje police za knjige su odavale sasvim drugačiju priču.
Manje-više svi naslovi na njima
pripadali su britanskim ili severnoamerikim autorima,
i gotovo da ništa nije bilo prevedeno.
Otkriće ove ogromne, kulturne slepe mrlje u mom štivu
nastupilo je kao priličan šok.
I kada sam razmislila o tome, činilo mi se kao prava sramota.
Znala sam da mora da ima mnogo sjajnih priča u svetu
koje su napisali pisci na drugim jezicima pored engleskog
i delovalo je kao veoma tužna pomisao da moje čitalačke navike podrazumevaju
da verovatno nikada neću naići na njih.
Stoga sam rešila da sebi zadam
intenzivan kurs globalnog čitanja.
Godina 2012. se tako namestila da bude veoma međunarodna za Veliku Britaniju;
bila je to godina Olimpijade u Londonu.
Stoga sam rešila da je iskoristim kao svoj vremenski okvir
da bih pokušala da pročitam roman, zbirku kratkih priča
ili memoare iz svake zemlje na svetu.
Tako sam to i učinila.
Bilo je veoma uzbudljivo,
naučila sam neke izuzetne stvari
i stvorila neke divne veze
koje danas želim da podelim sa vama.
Međutim, to je otpočelo nekim praktičnim problemima.
Nakon što sam razmotrila
koju od mnogo različitih lista zemalja sveta
da upotrebim u svom projektu,
na kraju sam se odlučila za listu nacija koje prepoznaje UN,
kojima sam dodala Tajvan,
pri čemu sam na kraju imala 196 zemalja.
Nakon što sam ustanovila kako da uklopim čitanje i pisanje na blogu
o otprilike četiri knjige nedeljno
u toku pet radnih dana u nedelji,
potom sam morala da se suočim sa činjenicom da možda neću moći
ni da nabavim knjige na engleskom iz svake zemlje.
Samo oko 4,5 odsto književnih dela
objavljenih svake godine u Velikoj Britaniji su prevodi,
a te cifre su slične u većini zemalja engleskog govornog područja,
premda je udeo prevedenih knjiga koje su objavljene
u mnogim drugim zemljama znatno veći.
Četiri i po odsto je vrlo malo za početak,
ali vam ta cifra ne govori
da mnoge od tih knjiga dolaze iz zemalja
sa jakim izdavačkim mrežama
i mnogo profesionalaca u toj industriji
usmerenih ka tome da idu naokolo i prodaju te naslove
izdavačima za engleski jezik.
Tako, na primer, iako je znatno više od 100 knjiga
prevedeno sa francuskog i svake godine objavljeno u Velikoj Britaniji,
većina njih će doći iz zemalja kao što su Francuska ili Švajcarska.
Afrika francuskog govornog područja, sa druge strane,
retko će se tu čak i pomoliti.
Zaključak je da zapravo postoji prilično mnogo naroda
koji možda imaju malo ili čak nimalo komercijalno dostupne literature
na engleskom jeziku.
Njihove knjige ostaju nevidljive za čitaoce
jezika na kome se u svetu najviše objavljuje.
Međutim, kada je trebalo čitati svetsku književnost,
najveći izazov za mene
bila je činjenica da nisam znala odakle da počnem.
S obzirom na to da sam provela život čitajući gotovo isključivo britanske
i severnoameričke knjige,
nisam imala pojma kako da sprovedem pribavljanje i iznalaženje priča
i njihov odabir iz većine ostatka sveta.
Ne mogu da vam kažem kako da nabavite priču iz Svazilenda.
Ne bih znala koji je dobar roman iz Namibije.
Nema šta da se krije -
bila sam književni ksenofob bez ikakvog pojma.
Pa, kako ću ikako moći da čitam svetsku književnost?
Morala sam da zatražim pomoć.
Tako sam u oktobru 2011. godine registrovala svoj blog,
ayearofreadingtheworld.com,
i objavila sam kratku onlajn molbu.
Objasnila sam ko sam,
kako je moje čitanje bilo ograničeno,
i zamolila sam da bilo ko kome je stalo,
ostavi poruku predlažući šta bih mogla da čitam
iz drugih krajeva planete.
Nisam imala pojma da li će se iko zainteresovati,
ali nekoliko sati nakon mog postavljanja te molbe na internetu,
ljudi su počeli da se javljaju.
U početku, to su bili prijatelji i kolege.
Mnogi su bili prijatelji prijatelja
i uskoro nepoznati ljudi.
Četiri dana nakon što sam postavila tu molbu na internet,
dobila sam poruku od žene po imenu Rafida iz Kuala Lumpura.
Rekla je da joj se sviđa kako zvuči moj projekat.
Da li bi mogla da ode u lokalnu knjižaru za engleski jezik
da odabere malezijsku knjigu za mene i pošalje mi je?
Prihvatila sam sa entuzijazmom,
a nekoliko nedelja kasnije,
stigao je paket koji je sadržao ne jednu, već dve knjige -
jedna po Rafidinom izboru iz Malezije,
i knjiga iz Singapura koju je takođe odabrala za mene.
U tom trenutku sam bila zadivljena
time da bi nepoznata osoba udaljena više od 9 500 kilometara
otišla toliko daleko da pomogne nekome
koga verovatno nikada neće sresti.
Međutim, Rafidina ljubaznost pokazala se kao obrazac te godine.
Iznova i iznova, ljudi su činili sve u svojoj moći da mi pomognu.
Neki su istraživali umesto mene,
a drugi su skretali sa puta na odmorima i poslovnim putovanjima
da bi išli u knjižare radi mene.
Ispostavilo se da, ako hoćete da čitate svetsku književnost,
ako želite da se susretnete sa njom otvorenog uma,
svet će vam pomoći.
Kada se radilo o zemljama
sa malo ili nimalo literature komercijalno dostupne na engleskom,
ljudi su išli još dalje.
Knjige su često pristizale iz iznenađujućih izvora.
Moje panamsko štivo, na primer, došlo je kroz razgovor
koji sam vodila na Tviteru sa Panamskim kanalom.
Da, Panamski kanal ima nalog na Tviteru.
Kada sam tvitovala o svom projektu,
predložio je da bih mogla da pokušam da se domognem dela
panamskog autora Huana Davida Morgana.
Pronašla sam Morganov vebsajt i poslala mu poruku,
pitavši ga da li je neki njegov roman na španskom jeziku
preveden na engleski.
Rekao je da ništa nije objavljeno,
ali da ima neobjavljen prevod
svog romana „Zlatni konj“.
Poslao mi je to imejlom,
omogućivši mi da postanem jedna od prvih ljudi
koji su ikada pročitali tu knjigu na engleskom.
Morgan ni u kom slučaju nije bio jedini majstor za reči
koji je podelio sa mnom svoje delo na ovakav način.
Od Švedske do Palaua,
pisci i prevodioci slali su mi samostalno objavljene knjige
i neobjavljene rukopise knjiga
koje nisu nabavili anglofonski izdavači
ili koje više nisu bile dostupne,
dajući mi privilegiju da bacim pogled u neke izuzetne imaginarne svetove.
Čitala sam, na primer,
o južnoafričkom kralju Gungunhani, koji je predvodio pokret otpora
protiv Portugalaca u 19. veku,
o bračnim ritualima u zabačenom selu
na obalama Kaspijskog mora u Turkmenistanu.
Susrela sam se sa kuvajtskim odgovorom na Bridžet Džouns.
(Smeh)
Čitala sam o orgiji na drvetu u Angoli.
Ipak, možda najneverovatniji primer
toga dokle su ljudi bili spremni da odu
da bi mi pomogli da pročitam svetska dela,
desio se pred kraj mog traganja,
kada sam pokušala da se domognem knjige sa malene afričke ostrvske zemlje
u kojoj se govori portugalski, Sao Tome i Principe.
Nakon što sam provela nekoliko meseci pokušavajući sve čega sam se setila
da nađem knjigu koja je prevedena na engleski iz te zemlje,
činilo se kao da je jedina opcija koja mi je preostala
da vidim da li mogu da nađem nekog da mi je prevede ispočetka.
Zaista sam sumnjala
da će iko želeti da mi pomogne oko toga
i da odvoji svoje vreme zbog takvog nečeg.
Međutim, nedelju dana od postavljanja mog poziva na Tviteru i Fejsbuku
za osobe koje govore portugalski,
imala sam više ljudi nego što sam mogla da ih uključim u projekat,
uključujući Margaret Džul Kostu, vodećeg stručnjaka u svom polju,
koja je prevela delo
dobitnika Nobelove nagrade, Žozea Saramaga.
Sa svojih devet okupljenih volontera,
uspela sam da pronađem knjigu autora sa Sao Tome
čijih sam dovoljno primeraka mogla da kupim preko interneta.
Evo jednog od njih.
Poslala sam primerak svakom od svojih volontera.
Svi su uzeli par kratkih priča iz ove zbirke,
održali svoju reč, poslali mi svoje prevode,
i za šest nedelja imala sam celu knjigu za čitanje.
U tom slučaju, kao što sam često uvidela tokom svoje godine čitanja svetskih dela,
moje nepoznavanje i otvorenost u pogledu mojih ograničenja
postalo je velika prilika.
Što se tiče Sao Tome i Principe,
to je bila prilika ne samo za učenje nečeg novog
i otkrivanje novih zbirki priča,
već i za okupljanje grupe ljudi
i za unapređivanje zajedničkog kreativnog poduhvata.
Moja slabost je postala snaga projekta.
Knjige koje sam pročitala te godine otvorile su mi oči za mnoge stvari.
Kao što znaju oni koji uživaju u čitanju,
knjige imaju izvanrednu moć da vas odvedu iz sebe samih
u um nekog drugog,
tako da, bar neko vreme,
posmatrate svet drugim očima.
To može biti neprijatno iskustvo,
naročito ako čitate knjigu
iz kulture koja možda ima dosta drukčije vrednosti u odnosu na vaše.
Ipak, to može biti i zaista prosvetljujuće.
Borba sa nepoznatim idejama vam može pomoći da razjasnite svoje razmišljanje.
Takođe vam može pokazati slepe mrlje
u načinu na koji ste posmatrali svet.
Kada sam se osvrnula na to uz koliko literature na engleskom jeziku
sam odrasla, na primer,
počela sam da uviđam koliko je njen dobar deo bio ograničen,
u odnosu na bogatstvo koje svet ima u ponudi.
Dok su se stranice okretale,
još nešto je počelo da se dešava.
Malo po malo,
ta duga lista zemalja sa kojom sam započela godinu
preinačila se od suvoparnog, akademskog spiska imena mesta
u entitete koji žive i dišu.
Ne bih da sugerišem da je uopšte moguće
dobiti zaokruženu sliku zemlje prosto čitanjem jedne knjige.
Ipak, kada se sve sabere, priče koje sam pročitala te godine
učinile su me osetljivijom više nego ikada pre
na bogatstvo, raznolikost i složenost naše izuzetne planete.
Kao da su je priče sveta
i ljudi koji su tako daleko otišli da bi mi pomogli da ih pročitam
učinile stvarnom za mene.
Ovih dana, kada pogledam svoje police
ili razmotrim dela na svom čitaču elektronskih knjiga,
oni pričaju sasvim drugu priču.
To je priča o moći koje knjige imaju da nas povežu
preko političkih, geografskih, kulturnih, društvenih, verskih podela.
To je priča o potencijalu koji ljudska bića imaju da rade zajedno.
Takođe, to je svedočanstvo
izuzetnog vremena u kome živimo, u kome, zahvaljujući internetu,
lakše je nego ikada pre
da nepoznata osoba podeli priču, pogled na svet, knjigu
sa nekim koga možda nikada neće sresti, na drugoj strani planete.
Nadam se da je to priča koju ću čitati mnogo narednih godina
i nadam se da će mi se pridružiti još mnogo ljudi.
Ako bismo svi čitali šire, bilo bi više podsticaja
za izdavače da prevedu više knjiga,
a time bismo svi bili bogatiji.
Hvala vam.
(Aplauz)