Pogosto pravijo, da lahko veliko poveš o človeku
po tem, kaj ima na knjižni polici.
Kaj pravijo moje knjižne police o meni?
No, ko sem si pred nekaj leti postavila to vprašanje,
sem odkrila nekaj šokantnega.
Vedno sem se imela za precej kultivirano,
svetovljansko osebo.
A moje knjižne police so pripovedovale drugačno zgodbo.
Praktično vse so napisali
britanski ali severnoameriški avtorji
in skoraj nič ni bilo prevedeno.
Ko sem odkrila to ogromno slepo pego v svojem branju,
sem bila precej šokirana.
In ko sem premišljevala o tem, se mi je zdelo škoda.
Vedela sem, da mora obstajati veliko neverjetnih zgodb
pisateljev, ki pišejo v drugem jeziku, kot je angleščina.
Zdelo se mi je žalostno, da nanje ne bom nikoli naletela
zaradi svojih bralnih navad.
Zato sem se odločila, da si predpišem
intenzivni tečaj globalnega branja.
2012 naj bi bilo zelo mednarodno leto za VB,
bilo je leto londonskih olimpijskih iger.
Zato sem si to vzela za časovni okvir,
v katerem bi poskusila prebrati roman, zbirko kratkih zgodb
ali biografijo iz vsake države na svetu.
In to sem storila.
Bilo je zelo razburljivo,
naučila sem se nekaj neverjetnih reči
in navezala nekaj čudovitih stikov,
ki jih danes želim deliti vami.
A začelo se je z nekaj praktičnimi težavami.
Ko sem ugotovila, katerega izmed mnogih različnih seznamov držav na svetu
naj uporabim za moj projekt,
sem uporabila seznam, ki ga priznavajo Združeni narodi,
ki sem mu dodala Tajvan
in na koncu sem dobila 196 držav.
Ko sem ugotovila, kako naj uskladim branje in bloganje
o približno štirih knjigah na teden,
s petimi dnevi dela na teden,
sem se morala soočiti z dejstvom, da morda ne bom mogla dobiti
knjig v angleščini iz vsake države.
Samo okrog 4,5 odstotka literarnih del,
letno objavljenih v VB, so prevodi,
in številke so podobne za večino angleško govorečih držav.
A delež prevedenih knjig, ki so objavljene
v mnogih drugih državah, je veliko večji.
4,5 odstotka je že tako zelo malo,
a ta številka vam ne pove,
da veliko teh knjig prihaja iz držav
z močnimi založniškimi mrežami,
z veliko strokovnjakov, pripravljenih, da te naslove prodajo
angleškim založnikom.
Na primer, čeprav je več kot 100 knjig prevedenih iz francoščine
in izdanih v VB vsako leto,
jih večina prihaja iz držav, kot sta Francija in Švica.
V francosko govoreči del Afrike pa po drugi strani
le redko dobimo vpogled.
Rezultat je, da je pravzaprav veliko narodov,
ki imajo zelo malo ali sploh nič komercialno dostopne literature
v angleščini.
Njihove knjige ostajajo nevidne za bralce
najbolj branega jezika na svetu.
A kar se tiče branja sveta
je bil zame največji izziv
dejstvo, da nisem vedela, kje začeti.
Ker sem celo življenje brala skoraj samo britanske
in severno-ameriške knjige,
nisem imela pojma, kako naj poiščem zgodbe
in jih izberem iz večine preostalega sveta.
Ne morem vam povedati, kako najti zgodbo iz Svazija.
Ne poznam dobrega romana iz Namibije.
Ni se dalo skriti -
bila sem literarni ksenofob, ki nima pojma.
Kako bom prebrala svet?
Prositi sem morala za pomoč.
Tako sem oktobra 2011 registrirala svoj blog,
ayearofreadingtheworld.com (leto branja sveta)
in na spletu objavila kratko prošnjo.
Pojasnila sem, kdo sem,
kako ozko moje branje,
in prosila, da mi, kdor bi želel,
pusti sporočilo s predlogom, kaj naj berem
iz drugih koncev sveta.
Nisem imela pojma, ali bo to koga zanimalo,
a v nekaj urah po objavi poziva
so me ljudje kontaktirali.
Najprej so bili prijatelji in kolegi.
Nato prijatelji prijateljev.
In zelo kmalu, neznanci.
Štiri dni po objavi poziva
sem dobila sporočilo od ženske iz Kuala Lumpurja, po imenu Rafidah.
Povedala je, da ji je všeč zven mojega projekta,
predlagala, da bi šla v svojo knjigarno z angleškimi knjigami,
izbrala mojo malezijsko knjigo in mi jo poslala.
Navdušeno sem sprejela
in nekaj tednov kasneje
je prišel paket ne z eno, ampak dvema knjigama -
Rafidino izbiro iz Malezije
in knjigo iz Singapurja, ki jo je prav tako izbrala zame.
Takrat sem bila navdušena,
da bi se tujka več kot 9000 km stran
tako potrudila za nekoga,
ki ga najbrž ne bo nikoli srečala.
A Rafidina prijaznost je bila vzorec tistega leta.
Spet in spet so se ljudje trudili, da bi mi pomagali.
Nekateri so raziskovali namesto mene,
drugi so naredili ovinek na počitnicah in poslovnih poteh,
da so šli v knjigarno zame.
Izkazalo se je, da če želiš prebrati svet,
če bi ga rad srečal z odprtim umom,
ti bo svet pomagal.
V državah,
kjer je zelo malo ali nič literature dostopne v angleščini,
so šli ljudje še dlje.
Knjige so pogosto prišle iz presenetljivih virov.
Moje branje iz Paname, na primer, je prišlo skozi pogovor
s panamskim prekopom na Twitterju.
Ja, panamski prekop ima Twitter profil.
In ko sem tvitala o svojem projektu,
mi je predlagal, naj poskusim dobiti knjigo
panamskega avtorja Juana Davida Morgana.
Našla sem Morganovo spletno stran in ga vprašala,
če so katerega izmed njegovih romanov v španščini
prevedli v angleščino.
Rekel je, da ni bilo nič objavljeno,
a ima neobjavljen prevod
romana "Zlati konj".
Poslal mi ga je
in mi s tem dovolil, da sem bila ena izmed prvih,
ki je prebrala to knjigo v angleščini.
Morgan še zdaleč ni edini mojster besed,
ki je z mano delil svoje delo na ta način.
Od Švedske do Palaua
so mi pisatelji in prevajalci poslali knjige, izdane v samozaložbi,
in neizdane rokopise knjig,
ki jih niso opazili založniki iz angleško govorečega sveta
ali pa niso bile več na voljo
in mi s tem dali vpogled v nekatere neverjetne domišljijske svetove.
Brala sem, na primer,
o južnoafriškem kralju Ngungunhaneju, ki je vodil upor
proti Portugalcem v 19. stoletju
in o poročnih obredih v odmaknjeni vasi
na obalah Kaspijskega jezera v Turkmenistanu.
Spoznala sem kuvajtski odgovor na Bridget Jones.
(Smeh)
In brala sem o orgiji na drevesu v Angoli.
A morda je najbolj neverjeten primer truda,
ki so ga ljudje vložili,
da bi mi pomagali prebrati svet,
prišel pri koncu mojega potovanja,
ko sem poskušala dobiti knjigo iz majhne portugalsko govoreče
afriške otoške državice, Sao Tome in Principe.
Ko sem več mesecev poskušala vse, česar sem se lahko domislila, da bi našla
knjigo, ki je bila prevedena v angleščino iz te države,
se mi je zdelo, da je edina možnost,
da ugotovim, ali bi mi nekdo nekaj prevedel sam.
Res sem dvomila,
ali mi bo kdo pomagal s tem
in svoj čas uporabil za kaj takega.
A v enem tednu, ko sem objavila poziv na Twitterju in Facebooku
za portugalsko govoreče,
sem imela več ljudi, kot bi jih lahko vpletla v projekt,
vključno z Margaret Jull Costa, vodilno na svojem področju,
ki je prevedla dela Nobelovega nagrajenca Joséja Saramaga.
S svojimi devetimi prostovoljci
sem uspela najti avtorja iz Sao Tomeja,
čigar knjigo sem lahko dobila v dovolj izvodih.
Tu je eden izmed njih.
Kopijo sem poslala vsakemu izmed svojih prostovoljcev.
Vsak se je zadolžil za nekaj kratkih zgodb iz te zbirke,
držal obljubo, mi poslal prevod
in v šestih tednih sem imela celotno knjigo.
V tem primeru, kot sem med svojim letom branja sveta velikokrat spoznala,
je moje neznanje in moja odkritost glede lastnih omejitev
postala velika priložnost.
Pri Sao Tome in Príncipe
je bila ne samo priložnost, da se naučim nekaj novega
in odkrijem novo zbirko zgodb,
ampak tudi združitev skupine ljudi
in skupen ustvarjalni trud.
Moja slabost je postala moč projekta.
Knjige, ki sem jih prebrala tisto leto, so mi odprle oči za mnogo stvari.
Tisti, ki uživate v branju, veste,
da imajo knjige neverjetno moč, da vas odpeljejo
v misli nekoga drugega,
tako da vsaj za nekaj časa
gledate na svet skozi druge oči.
To je lahko neprijetna izkušnja,
še posebej če berete knjigo
iz kulture, ki ima precej drugačne vrednote od vaših.
A lahko je tudi razsvetljujoče.
Bojevanje z neznanimi idejami vam lahko pomaga razjasniti vaše lastno mišljenje.
Lahko vam pokaže slepe pege
v vašem pogledu na svet.
Ko sem pogledala nazaj na literaturo v angleškem jeziku,
s katero sem odrasla,
sem ugotovila, kako ozkogleda je bila
v primerjavi z razkošjem, ki nam ga lahko ponudi svet.
In ko so se strani obračale,
se je zgodilo še nekaj drugega.
Po malem
se je ta dolgi seznam držav, s katerim sem začela leto,
iz suhoparnega, akademskega registra imen
spremenil v bitja, polna življenja.
No, nočem namigovati, da je sploh mogoče
dobiti zaokroženo sliko države preprosto z branjem ene knjige.
A skupaj so me zgodbe, ki sem jih prebrala to leto,
naredile bolj dovzetno kot kadarkoli prej
za bogastvo, raznolikost in kompleksnost našega neverjetnega planeta.
Bilo je, kot da bi zgodbe
in ljudje, ki so se tako potrudili, da sem jih lahko prebrala,
zame naredili svet resničen.
Te dni, ko pogledam svoje knjižne police
ali zgodbe na svojem e-bralniku,
te povedo precej drugačno zgodbo.
Je zgodba o moči knjig, da nas povežejo
prek političnih, geografskih, kulturnih, socialnih, verskih razlik.
Je zgodba o potencialu, ki ga imamo ljudje za sodelovanje.
In je pričanje
o neverjetnih časih, v katerih živimo, in kjer je, po zaslugi interneta,
lažje kot kadarkoli prej,
da neznanka deli zgodbo, pogled na svet, knjigo
z nekom, ki ga morda ne bo nikoli srečala, na drugem koncu planeta.
Upam, da je to zgodba, ki jo bom brala še mnogo let.
In upam, da se mi bo pridružilo še veliko ljudi.
Če bi brali bolj na široko, bi bilo več vzpodbude
za založnike, da prevedejo več knjig,
in s tem bi vsi pridobili.
Hvala.
(Aplavz)