Există câteva lucruri pe care le spunem când privirea noastră o întâlnește
pe cea a unui necunoscut sau a unui vecin pe lângă care trecem.
Spunem: „Bună ziua, ce faceți?
E o zi frumoasă. Cum vă simțiți?”
Sună inutil, nu-i așa? Într-un fel, așa și e.
Nu au o semnificație semantică.
Nu contează ce mai faci sau cum e vremea.
Au însă altceva. Au o semnificație socială.
Ceea ce înseamnă când rostim aceste cuvinte e: „Te văd.”
Obsesia mea e să intru în vorbă cu necunoscuți.
Îi privesc în ochi, le dau binețe, le ofer ajutorul, îi ascult.
Am auzit tot felul de povești.
Acum aproape șapte ani,
am început să îmi documentez experiențele pentru a mă înțelege mai bine.
Ceea ce am descoperit e că ceva minunat se petrece.
Aproape poetic.
Acestea erau experiențe foarte profunde.
Plăceri neașteptate.
Erau adevărate conexiuni emoționale.
Erau momente eliberatoare.
Într-o zi, așteptam la un colț de stradă să se schimbe culoarea la semafor.
Sunt din New York.
Asta înseamnă că eram chiar pe șosea, pe gura de canalizare,
de parcă asta mi-ar permite să traversez mai repede.
Un bătrânel aștepta lângă mine.
Purta un pardesiu lung și o pălărie.
Arăta ca dintr-un film vechi.
Mi-a spus:
„Nu sta acolo! S-ar putea să dispari.”
Absurd, nu-i așa?
L-am ascultat însă și am făcut un pas înapoi pe trotuar.
A zâmbit și mi-a spus:
„Bravo. Nu se știe niciodată.
Aș fi putut să mă întorc și gata, ai fi dispărut.”
A fost ciudat și minunat în același timp.
Era atât de amabil și atât de fericit că m-a salvat.
S-a creat o mică legătură între noi.
Timp de un minut, m-am simțit remarcată
și meritam să fiu salvată.
Ce e trist e că în multe părți ale lumii
suntem crescuți cu ideea că străinii sunt periculoși întotdeauna,
că nu ne putem încrede în ei, că ne-ar putea face rău.
Majoritatea necunoscuților însă nu sunt periculoși.
Nu ne simțim în largul nostru pentru că nu avem un context.
Nu le cunoaștem intențiile.
În loc să ne folosim percepțiile și propria judecată,
ne bazăm pe această categorisire de „necunoscut”.
Am un copil de patru ani.
Când salut oamenii de pe stradă, mă întreabă de ce o fac.
Mă întreabă: „Îi cunoaștem?"
Îi răspund: „Nu, sunt niște vecini"
„Sunt prietenii noștri?"
„Nu, dar e bine să fii prietenos”.
Mă gândesc de două ori de fiecare dată când îi spun lucrul acesta.
deoarece vorbesc serios, dar eu, mai ales ca femeie,
știu că nu orice persoană de pe stradă are cele mai bune intenții.
E bine să fii prietenos și e bine să știi când să nu fii.
Asta nu înseamnă însă că trebuie să ne fie teamă.
Există două beneficii uriașe
ale utilizării simțurilor în locul temerilor.
Primul e faptul că e eliberator.
Dacă stai să te gândești,
a-ți folosi simțurile în loc de a categorisi
e mult mai ușor de spus decât de făcut.
Categoriile sunt ceva cu care creierul nostru e obișnuit.
Când e vorba despre oameni,
e un fel de scurtătură spre a-i cunoaște.
Vedem categorii: bărbat, femeie, tânără, bătrână.
neagră, albă, străină, prietenoasă
și ne folosim de informația la îndemână.
E rapid, ușor și e un drum care ne duce direct către prejudecată.
Nu ne gândim la oameni ca și indivizi.
Cunosc o cercetătoare americană care călătorește frecvent
în Asia centrală și Africa, de una singură.
Merge în orașe și provincii care-i sunt complet străine.
Nu are niciun fel de legături, nicio conexiune.
E o persoană străină.
Strategia ei de supraviețuire
e să identifice un necunoscut care să vadă omul din ea.
Dacă reușește, asta va ajuta
ca și alți oameni să o privească ca pe un om.
Al doilea avantaj în a ne utiliza simțurile
e legat de intimitate.
Știu că sună puțin contraintuitiv --
intimitate și necunoscuți --
dar aceste interacțiuni de scurtă durată pot duce la un sentiment
pe care sociologii îl numesc „intimitate pasageră”.
E o experiență scurtă care are rezonanțe emoționale și însemnătate.
E acel sentiment pozitiv pe care l-am avut
de a fi salvată din capcana gurii de canalizare de acel bătrânel
sau de a mă simți parte a unei comunități
când vorbesc cu cineva pe tren în drum către lucru.
Uneori e chiar mai mult decât atât.
Cercetătorii au descoperit că oamenii de multe ori se simt mai confortabil
să vorbească în mod deschis despre propria persoană cu străini
decât cu prieteni sau membrii ai familiei.
De multe ori se simt mai bine înțeleși de către străini.
Asta apare în presă cu o conotație negativă.
„Străinii comunică mai bine decât partenerii de viață!"
E un titlu care atrage, nu-i așa?
Eu cred că e total greșit.
Cel mai important în aceste studii
e cât de însemnate sunt aceste interacțiuni.
Această formă specială de apropiere ne oferă ceva
de care avem nevoie la fel de mult ca și de prieteni
sau de familie.
Cum e posibil să ne înțelegem atât de bine cu niște străini?
Din două motive.
În primul rând, e o interacțiune de scurtă durată.
Nu are consecințe.
E ușor să fii sincer cu cineva pe care nu ai să-l mai vezi vreodată, nu?
E de înțeles.
Al doilea motiv e mai interesant.
Avem preconcepții fața de cei pe care îi cunoaștem.
Ne așteptăm să ne înțeleagă.
Presupunem că ne înțeleg și ne așteptăm să ne citească gândurile.
Imaginați-vă că sunteți la o petrecere
și nu vă vine a crede că prietenul sau soțul vostru
nu își dă seama că doriți să plecați cât mai repede.
Vă gândiți:
„I-am făcut semn cu ochiul".
Cu un străin trebuie să o luăm de la zero.
Să spunem întreaga poveste.
Să explicăm despre cine vorbim,
ce sentimente purtăm acestor persoane, să explicăm toate glumele.
Ghiciți ce se întâmplă?
Uneori ne înțeleg puțin mai mult.
Bine.
Acum că știm că vorbitul cu necunoscuții e important,
cum anume funcționează?
Există niște reguli nescrise pe care avem tendința să le urmăm.
Regulile sunt foarte diferite în funcție de țara în care ne aflăm.
În cea mai mare parte a Statelor Unite
ne așteptăm să menținem un echilibru în public
între politețe și spațiu personal.
Aceasta poartă numele de „neatenție politicoasă”.
Închipuiți-vă doi oameni care merg unul către celălalt pe stradă.
Se vor uita unul la celălalt de la distanță.
Asta e politețea, recunoașterea.
Apoi, pe măsură ce se apropie unul de celălalt,
se vor uita în altă direcție pentru a-și acorda spațiul personal.
În alte culturi,
oamenii fac eforturi uriașe ca să nu interacționeze.
Persoanele din Danemarca îmi spun
că mulți danezi au așa o aversiune de a vorbi cu necunoscuții,
încât mai degrabă ar rata coborârea din autobuz
decât să ceară voie unei alte persoane să le facă loc să treacă.
În schimb, își mișcă sacoșele
și se repoziționează pentru a da de înțeles
că vor să coboare în loc să se exprime în cuvinte.
Mi s-a spus că în Egypt e nepoliticos să ignori un străin
și există o cultură remarcabilă de ospitalitate.
Străinii își pot cere unul altuia o gură de apă.
Dacă ceri cuiva să-ți arate direcția de mers,
e foarte probabil că te vor invita acasă la o cafea.
Cel mai des observăm aceste legi nescrise atunci când nu sunt respectate
sau când suntem într-un loc necunoscut și încercăm să înțelegem ce avem de făcut.
Uneori partea interesantă e atunci când încălcăm regulile un pic.
În caz că nu e clar, asta e ceea ce vreau să faceți.
Iată cum vom proceda.
Găsiți pe cineva care se uită în ochii dvs.
E un semnal pozitiv.
Primul lucru e doar un zâmbet.
Când treceți pe lângă cineva pe stradă, zâmbiți!
Vedeți ce se va întâmpla.
Alt exemplu e trianghiularea.
Sunteți dvs. și un străin
și al treilea lucru pe care amândoi îl vedeți
sau despre care puteți comenta, cum ar fi un obiect de artă public
sau un artist amator pe stradă
sau cineva care poartă niște haine ieșite din comun.
Încercați!
Faceți un comentariu despre un al treilea obiect
și vedeți dacă stârnește o conversație.
Alt exemplu e ceea ce eu numesc o observație.
De obicei e un compliment.
Sunt o mare amatoare în a observa pantofii altora.
Nu port niște pantofi fabuloși acum,
însă pantofii sunt fabuloși în general
și sunt neutri în ce privește complimentele.
Lumea e gata oricând să povestească
despre pantofii minunați pe care îi poartă.
Poate ați experimentat deja ce înseamnă
să ai un bebeluș sau un câine.
Poate fi ciudat să vorbești cu cineva pe stradă.
Nu poți ști cum vor reacționa.
Însă poți întotdeauna să vorbești bebelușului sau cățelului.
Câinele sau copilul
reprezintă o cale de legătură către o persoană
și în funcție de răspunsul acesteia, îți poți da seama
dacă este dispusă să aibă o conversație sau nu.
Ultimul exemplu cu care vreau să vă provoc
e dezvăluirea.
E un lucru foarte vulnerabil, dar poate fi foarte satisfăcător.
Data viitoare când vorbiți cu un străin
și vă simțiți în largul vostru.
spuneți-le ceva despre voi. ceva foarte personal.
Ați putea avea acea experiență
despre care v-am vorbit de a vă simți înțeleși.
Uneori într-o conversație cineva mă întreabă:
„Unde lucrează tatăl tău?" sau „Unde locuiește?"
Uneori le spun adevărul: a murit când eram copil.
Întotdeauna în acele momente
îți împărtășesc propria experiență a unei pierderi.
Tindem să răspundem unei dezvăluiri cu o altă dezvăluire.
Chiar și cu un străin.
Pe scurt:
Când vorbim cu un străin, ne rupem din rutina cotidiană
a vieții noastre - atât noi, cât și ei.
Închegăm legături neașteptate.
Dacă nu vorbiți cu necunoscuții, pierdeți aceste ocazii.
Petrecem mult timp povățuindu-ne copiii despre străini.
Cum ar fi dacă am petrece mai mult timp educându-ne pe noi înșine?
Am putea respinge toate ideile care ne fac suspicioși în privința altora.
Am putea face loc unei schimbări.
Mulțumesc.
(Aplauze)