אילו ביקשתי מכם לדמיין את האוויר,
מה אתם מדמיינים?
רוב האנשים חושבים על מרחב ריק
או שמיים כחולים ובהירים
או לפעמים עצים רוקדים ברוח.
ואז אני נזכרת במורה שלי לכימיה מהתיכון עם גרביים מאוד ארוכות
בלוח,
מציירת דיאגרמות עם בועות המחוברות לבועות אחרות,
ומתארת איך הם רוטטים ומתנגשים בסוג של מרק מטורף.
אבל באמת, אנחנו לא נוטים לחשוב על האוויר כמעט בכלל.
אנחנו שמיים לב אליו בעיקר
כאשר יש איזו הפרעה חושית עליו,
כמו ריח רע או משהו גלוי לעין כמו עשן או ערפל.
אבל זה תמיד שם.
זה נוגע בכולנו עכשיו.
זה אפילו בתוכנו.
האוויר שלנו הוא מיידי, חיוני ואינטימי.
ועדיין, נשכח כל כך בקלות.
אז מהו האוויר?
זהו השילוב של הגזים הבלתי נראים העוטפים את כדור הארץ,
נמשך על ידי כוח הכבידה של כדור הארץ.
ולמרות שאני אמנית ויזואלית,
אני מעוניינת באי נראות של האוויר.
אני מעוניינת בצורה שבה אנו מדמיינים אותו,
איך אנו חווים אותו
ואיך לכולנו יש הבנה מולדת של החומריות שלו
דרך נשימה.
כל החיים על פני האדמה משנים את האוויר דרך חילופי גז,
וכולנו עושים את זה עכשיו.
למעשה, אולי כולנו עכשיו ניקח
נשימה גדולה, קולקטיבית ועמוקה.
מוכנים? לנשום פנימה. (שאיפות)
והחוצה. (נשיפות)
האוויר הזה שכרגע נשפתם,
אתם העשרתם פי מאה בפחמן דו חמצני.
אז בערך 5 ליטרים של אוויר לנשימה, 17 נשימות לדקה
מתוך 525,600 דקות לשנה,
מגיע בערך ל45 מיליון ליטרים של אוויר,
מועשר פי 100 בפחמן דו חמצני,
רק בשבילכם.
עכשיו, זה משתווה לבערך 18 בריכות אולימפיות.
עבורי, האוויר הוא רבים.
הוא בו-זמנית קטן כמו הנשימות שלנו
וגדול כמו כוכב הלכת.
וקצת קשה לדמיין.
אולי זה בלתי אפשרי, ואולי זה לא משנה.
דרך העשייה שלי באומנות ויזואלית,
אני מנסה להפוך אוויר, לא כל כך לדמיין אותו,
אלא להפוך אותו לחושני, למוחשי ולמישושי.
אני מנסה להרחיב את הרעיון של האסתטי, איך דברים נראים,
כך שזה יוכל לכלול דברים כמו איך זה מרגיש על העור שלכם
ובריאות שלכם,
ואיך הקול שלכם נשמע כשהאוויר עובר דרכו.
אני חוקרת את המשקל, הצפיפות והריח אבל הכי חשוב,
אני חושבת הרבה על הסיפורים שאנחנו מקשרים לסוגים שונים של אוויר.
זאת עבודה שעשיתי ב2014.
היא נקראת "סוגים שונים של אוויר: יומנו של כוכב לכת",
שבו יצרתי מחדש את האוויר מתקופות שונות באבולוציית כדור הארץ,
והזמנתי את הקהל להיכנס פנימה ולנשום אותם איתי.
וזה באמת מפתיע, כל כך שונה בצורה דרסטית.
עכשיו, אני לא מדענית,
אבל מדעני אטמוספירה יחפשו עקבות
בכימיית האוויר בגיאולוגיה,
קצת כמו איך סלעים מתחמצנים,
והם יסיקו את המידע הזה ויצברו אותו,
כך שהם יוכלו די ליצור מתכון
לאוויר בזמנים שונים.
ואז אני נכנסת כאומנית ולוקחת את המתכון הזה
ויוצרת אותו מחדש תוך שימוש בגזים המרכיבים.
התעניינתי במיוחד ברגעים של זמן
שהם דוגמאות לחיים המשנים את האוויר,
אבל גם האוויר שמשפיע על איך החיים יתפתחו,
כמו אוויר בתקופת הקרבון.
הוא בערך לפני 300 עד 350 מיליון שנים.
זהו עידן הנודע כזמנם של הענקים.
כך שבפעם הראשונה בהיסטוריה של החיים,
ליגנין מתפתח.
זה החומר הקשה שממנו עשויים עצים.
אז עצים ממציאים ביעילות את הגזעים שלהם בזמן כזה,
והם נהפכים למאוד גדולים, יותר ויותר גדולים,
ומתבלים את כדור הארץ,
משחררים חמצן, משחררים חמצן, משחררים חמצן,
כך שרמות החמצן הן גבוהות פי שניים
ממה שהן היום.
ואוויר עשיר זה תומך בחרקים ענקיים --
עכבישים ענקיים וגחליליות עם מוטת כנפיים של בערך 65 ס"מ.
לנשום, האוויר הזה הוא מאוד נקי ומאוד טרי.
אין לו כל כך טעם,
אבל זה כן נותן לגוף שלכם סוג מאוד עדין של דחיפת אנרגיה.
זה ממש טוב להנגאוברים.
(צחוק)
או יש את האוויר מהכחדת פרם-טריאס --
שהוא בערך מלפני 252.5 מיליון שנה,
ממש לפני שהדינוזאורים התפתחו.
זוהי תקופת זמן מאוד קצרה, מבחינה גיאולוגית,
בערך 20 עד 200,000 שנים.
מאוד מהר.
זהו אירוע ההכחדה הכי גדול בהיסטוריה של כדור הארץ,
אפילו גדול יותר מאשר כשהדינוזאורים נכחדו.
85 עד 95 אחוזים מהזנים נכחדים כבר עכשיו,
ובו-זמנית ישנה עלייה דרמטית בפחמן דו חמצני,
שהרבה מדענים מסכימים
מגיע מהתפרצות של הרי געש
ואפקט חממה בלתי נשלט.
רמות חמצן יורדות בזמן זה מתחת לחצי ממה שהן היום,
אז בערך 10 אחוזים.
אז אוויר זה בהחלט לא יתמוך בחיי אדם,
אבל זה בסדר רק לנשום.
ולנשום, זה מנחם בצורה מוזרה.
זה מאוד מרגיע, זה די חמים
ויש לזה קצת טעם כמו מי סודה.
יש לזה שפריץ מסוים, די נעים.
אז עם כל החשיבה הזו על אוויר מהעבר,
די טבעי להתחיל לחשוב על האוויר של העתיד.
ובמקום להיות ספקולטיביים על אוויר
ורק להמציא את מה שאני חושבת שעשוי להיות האוויר העתידי,
גיליתי את האוויר המעוצב על ידי אדם.
הכוונה היא שזה לא מתרחש בשום מקום בטבע,
אלא זה נעשה על ידי בני אדם במעבדה
ליישום בסביבות מתועשות שונות.
מדוע זה אוויר עתידי?
טוב, האוויר הזה הוא באמת מולקולה יציבה
שתרתי משמע תהיה חלק מהאוויר ברגע שהיא תשוחרר,
ל300 עד 400 שנים הבאות, לפני שהיא מתפרקת.
אז זה בערך 12 עד 16 דורות.
ולאוויר עתידי זה יש כמה איכויות חושיות.
הוא מאוד כבד.
הוא כבד בערך פי שמונה מהאוויר שאנו רגילים לנשום.
הוא כל כך כבד, למעשה, שכשאתם נושמים אותו פנימה,
אילו מילים שאתם מדברים הן די כבדות גם בעצמן,
אז הן מטפטפות לסנטר ונופלות לרצפה
ונספגות בתוך החריצים.
זה אוויר שפועל ממש כמו נוזל.
עכשיו, אוויר זה מגיע עם מימד אתי.
בני אדם יצרו את האוויר הזה,
אבל הוא גם גז החממה הכי חזק
שאי פעם נוסה.
פוטנציאל החימום שלו הוא פי 24,000 מאשר פחמן דו חמצני,
ויש לו אריכות חיים של 12 עד 16 דורות.
אז עימות אתי זה הוא מאוד מרכזי לעבודתי.
(בקול נמוך) יש לו איכות מפתיעה נוספת.
הוא משנה את צליל הקול שלכם די בדרמטיות.
(צחוק)
אז כשאנחנו מתחילים לחשוב -- אוו! הוא עדיין קצת שם.
(צחוק)
כשאנחנו חושבים על שינוי האקלים,
אנחנו בטח לא חושבים על חרקים עצומים והרי געש מתפרצים
או קולות מצחיקים.
הדימויים שמגיעים יותר בקלות
הם דברים כמו קרחונים נסוגים ודובי קוטב נסחפים על קרחונים.
אנחנו חושבים על תרשימי עוגה ועמודות
ופוליטיקאים אינסופיים שמדברים עם מדענים הלובשים קרדיגנים.
אבל אולי הגיע הזמן שנתחיל לחשוב על שינוי באקלים
באותה רמה חושית שאנו חווים את האוויר.
כמו אוויר, שינוי באקלים הוא בו-זמנית בקנה המידה של מולקולה,
הנשימה וכוכב הלכת.
הוא מיידי, חיוני ואינטימי,
כמו להיות אמורפי ומגושם.
ועדיין, זה כל כך נשכח בקלות.
שינוי באקלים הוא הדימוי העצמי הקולקטיבי של האנושות.
הוא משקף את ההחלטות שלנו כאינדיבידואלים,
כממשלות וכתעשיות.
ואם יש משהו אחד שלמדתי מהסתכלות על אוויר,
הוא שאפילו אם הוא משתנה, הוא מתמיד.
הוא אולי לא תומך בסוג החיים שאנו מזהים,
אבל הוא יתמוך במשהו.
ואם אנחנו בני האדם חלק כל כך חיוני משינוי זה,
אני חושב שזה חשוב שאנחנו יכולים להרגיש את הדיון.
כי אפילו אם זה בלתי נראה,
בני אדם משאירים עקבות מאוד מהדהדים באוויר.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)