Vreau să încep prin a vă ruga să mergeţi spre locul vostru fericit.
Da, locul vostru fericit.
Ştiu că aveţi unul chiar dacă este fals.
(Râsete)
OK, deci, confortabil?
Bine.
Acum vreau să răspundeţi în gând la următoarele întrebări.
Există neon în locul vostru fericit?
Mese de plastic?
Podele din poliester?
Telefoane mobile?
Nu?
Cred că toţi ştim că locul nostru fericit
e menit să fie undeva în natură, afară -
pe o plajă, lângă un foc.
Vom citi sau mânca sau tricota.
Şi suntem înconjuraţi de lumină naturală şi de elemente organice.
Lucrurile naturale ne fac fericiţi.
Şi fericirea e foarte motivantă; luptăm pentru fericire.
Poate de aceea re-creăm mereu totul,
sperând că soluţiile noastre vor fi mai naturale.
Aşsadar, să începem acolo -
cu ideea că un design bun trebuie să fie natural.
Telefonul vostru nu este foarte natural.
Probabil vă gândiţi că sunteţi dependeţi de telefon,
dar, de fapt, nu sunteţi.
Nu suntem dependenţi de dispozitive,
suntem dependenţi de informaţia care circulă prin ele.
Mă întreb cât timp aţi fi fericiţi în locul vostru fericit
fără vreo informaţie din lumea exterioară.
Sunt interesat de cum accesăm informaţia aceea,
cum o trăim.
Ne îndepărtăm de un timp al informaţiilor statice,
ţinute în cărţi şi biblioteci şi staţii de autobuz,
printr-o perioadă a informaţiei digitale,
spre o perioadă a informaţiei fluide,
unde copiii voştri se vor aştepta să poată accesa totul, oriunde, oricând,
de la fizică cuantică la viticultură medievală,
de la teoria de gen la vremea de mâine,
exact ca aprinderea unui bec -
Imaginaţi-vă asta.
Oamenilor le plac şi uneltele simple.
Telefonul vostru nu este o unealtă prea simplă.
O furculiţă este o unealtă simplă.
(Râsete)
Şi nu ne place să fie făcute din plastic,
la fel cum mie nu-mi prea place telefonul meu -
nu aşa vreau să trăiesc informaţia.
Cred că sunt soluţii mai bune decât o lume mediată de ecrane.
Nu urăsc ecranele, dar nu simt -
şi nu cred că vreunuia din noi îi convine
timpul pe care-l petrecem aplecat deasupra lor.
Din fericire, marile companii tehnologice par să fie de acord.
De fapt, au investit puternic în atingere şi vorbire şi gestică,
şi în simţuri -
lucruri care pot schimba obiecte banale, precum ceştile,
şi pot să le impregneze cu magia Internetului,
putând schimba acest nor digital
în ceva ce am putea atinge şi mişca.
Părinţii în criza timpului petrecut în faţa ecranului
au nevoie de jucării digitale fizice care să-i înveţe pe copii să citească,
preum şi de app stores destinate familiilor.
Şi cred că, de fapt, asta se întâmplă deja.
Realitatea e mai bogată decât ecranele.
De exemplu, eu iubesc cărţile.
Pentru mine ele sunt maşini ale timpului - atomi şi molecule legate în spaţiu,
din momentul creaţiei lor până în momentul experienţei mele.
Dar sincer,
conţinutul e identic pe telefonul meu.
Deci ce face experienţa asta mai bogată decât un ecran?
Adică, din punct de vedere ştiinţific.
Avem nevoie de ecrane, evident.
Voi arăta un film, am nevoie de ecranul enorm.
Dar puteţi face mult mai mult cu aceste cutii magice.
Telefonul nu este sclavul Internetului.
(Râsete)
Putem construi noi lucruri - lucruri fizice,
folosind fizica şi pixelii,
ce pot intregra Internetul în lumea din jurul nostru.
Şi vă voi arăta câteva exemple din acelea.
Acum câtva timp, am lucrat cu o agenţie de design, Berg,
la explorarea modului în care Internetul ar putea arăta fără ecrane.
Şi ne-au arătat o serie de modalităţi
în care lumina poate lucra cu simţuri simple şi obiecte fizice
pentru a aduce Internetul la viaţă, pentru a-l face tangibil.
Ca acest excelent player YouTube mecanic.
Şi acesta a fost o inspiraţie pentru mine.
După aceea, am lucrat cu o agenţie japoneză, AQ,
la un proiect de cercetare a sănătăţii mintale.
Am vrut să creăm un obiect
care să capteze datele subiective privind schimbările de dispoziţie
care sunt atât de esenţiale pentru diagnosticare.
Acest obiet captează atingerea ta,
astfel ai putea să îl apeşi foarte tare când eşti nervos
sau mângăia când eşti calm.
E ca un băţ digital de emoţii.
Şi poţi să revizitezi aceste emoţii mai târziu
şi să le adaugi context online.
Mai important,
am vrut să creăm un lucru intim şi frumos
care ar putea „trăi” în buzunarul vostru
şi ar putea fi iubit.
De fapt, binoclul este un cadou de zi de naştere
pentru a 40-a aniversare a Casei Operei din Sidney.
Prietenii noştri de la Tellart în Boston au adus o un binoclu de stradă,
tipul pe care l-aţi putea găsi pe clădirea Empire State
şi pe care i-au echipat cu o vedere de 360 de grade
a altor obiective de patrimoniu mondial reprezentative -
(Râsete)
folosind Street View.
După aceea le-am pus sub scări.
Astfel, au devenit o apropiere foarte fizică şi simplă
sau un portal spre aceste locaţii.
Deci poţi vedea Versailles sau Shackleton's Hut.
De fapt, e o realitate virtuală a anilor 1955.
(Râsete)
În biroul nostru folosim mingiuţe pentru a schimba URL-uri.
E foarte simplu, ca un card Opal.
Pui site-ul pe chipul de aici,
iar apoi faci asta şi... boom! -
site-ul apare pe telefonul tău.
Costă cam 10 cenţi.
Treehugger e un proiect la care lucrăm
cu Grumpy Sailor and Finch, aici în Sidney.
Şi sunt foarte încântat de ce s-ar putea întâmpla
când dezasamblezi telefoanele şi pui bucăţile în copaci
şi că copii mei ar putea avea oportunitatea
de a vizita păduri magice conduşi de o baghetă magică,
unde ar putea vorbi cu zâne digitale şi să le pună întrebări
şi să fie întrebaţi şi ei.
După cum vedeţi,
suntem la stadiul de început cu acesta.
(Râsete)
Dar sunt foarte emoţionat
de posibilitatea de a-i duce pe copii afară fără ecrane,
dar cu toată magia puternică a Internetului la degetele lor.
Şi sperăm să avem ceva de genul acesta funcţional până la sfârşitul anului.
Deci, să recapitulăm.
Oamenilor le plac soluţiile naturale.
Oamenilor le place informaţia.
Oamenii au nevoie de unelte simple.
Acestii principii ar trebuie să stea la baza modului
în care creăm pentru viitor,
nu numai pentru Internet.
Poate o să vă simţiţi incomod cu privire la era informaţiei spre care ne îndreptăm.
S-ar putea să vă simţiţi puşi la încercare, și nu doar încântaţi.
Știți ceva? Şi eu.
Este o perioadă extraordinară a istoriei umane.
Suntem oameni care îşi construiesc propria lume,
nu există inteligenţă artificială...
încă.
(Râsete)
Suntem noi - designerii, arhitecţii, artiştii, inginerii.
Şi dacă ne provocăm pe noi înșine,
cred că putem avea acel loc fericit
plin de informaţia pe care o iubim
care pare naturală şi la fel de simplă ca aprinsul unui bec.
Şi deşi pare inevitabil
că ceea ce publicul vrea sunt ceasuri, site-uri şi dispozitive,
poate că putem să dăm puţină atenţie plutei şi luminii şi mingilor hacky sack.
Vă mulţumesc mult!
(Aplauze)