Először is azt kérem, húzódjanak kedvenc kuckójukba.
Igen, kedvenc kuckójukba.
Van mindenkinek, még ha nem is az igazi.
(Nevetés)
Kényelmesen elhelyezkedtek?
Akkor jó.
S most gondolatban válaszoljanak a kérdéseimre.
Ott LED-szalaggal világítanak?
Műanyag asztalok vannak?
Poliészter padló?
Mobiltelefonok?
Nincs?
Tudom, hogy kedvenc kuckónkat
mindannyian a természetben képzeljük el,
parton vagy tábortűz mellett.
Olvasáshoz, evéshez vagy kötéshez készülődünk.
Köröttünk természetes fény és szerves anyagok.
A természetes anyagok örömmel töltenek el bennünket.
S a boldogság nagyszerű hajtóerő: boldogságra törekszünk.
Talán ezért van, hogy mindig mindent újraalakítunk.
Abban a reményben, hogy megoldásainkat természetesebbnek érezzük.
Kezdjük azzal az elvvel,
hogy a jól tervezett tárgynak a természetesség érzetét kell keltenie.
A mobiljuk nem nagyon természetes.
Nyilván úgy vélik: a mobiljuk függőségében élnek.
De valójában nem így van.
Nem készülékektől élünk függőségben,
hanem a rajtuk átáramló információtól.
Kíváncsi vagyok, meddig lennének boldogok kedvenc kuckójukban
a külvilágból származó információ nélkül.
Érdekel, hogyan jutunk hozzá az információhoz,
hogyan éljük meg.
Könyvekben, könyvtárakban és buszmegállókban őrzött
statikus információ korszakától
a digitális információ időszakán át haladunk
a folyékony információ érája felé,
amelyben gyermekeinknek természetes lesz: bármihez bárhol bármikor hozzáférhetnek,
a kvantumfizikától a középkori szőlőművelésig,
a gender-elmélettől a másnapi időjárásig,
mintha csak egy villanykörtét kapcsolnánk fel.
Gondoljanak csak bele.
Az emberek szeretik az egyszerű eszközöket.
A mobiljuk nem nagyon egyszerű eszköz.
Egy villa, hát az egyszerű eszköz.
(Nevetés)
Nem szeretjük a műanyagból készülteket.
Ugyanezért nagyon nem szeretem a mobilomat,
mert nem így akarom megtapasztalni az információt.
Azt hiszem, vannak jobb megoldások, mint a kijelzők által közvetített világ.
Nem utálom a kijelzőket, de nem érzem...
és nem hiszem, hogy bármelyikünk
jónak tartja, amennyi időt föléjük görnyedve töltünk.
Szerencsére
a nagy műszaki cégek is így vannak vele.
Már jócskán befektettek az érintésbe, a beszédbe és taglejtésekbe,
és az érzékekbe is;
olyan dolgokba, amelyek ostoba tárgyakat, pl. csészéket
át tud változtatni, és telíteni tudja őket az internet varázslatával,
s e digitális felhőt tapinthatóvá
és mozgathatóvá teszi.
A képernyő előtt töltött időről szóló civódáskor
a szülőknek kézbe fogható digitális játékot kell adniuk a gyereknek
az olvasás tanulásához és gyermekhez igazított alkalmazásbolt kell.
Úgy vélem, hogy ez már jelenleg is folyik.
A valóság gazdagabb a képernyőknél.
Én például szeretem a könyveket.
Nekem olyanok, mint az időgépek: atomok és molekulák a térben összekötve,
teremtésük pillanatától kezdve egészen az észlelésem idejéig.
Őszintén,
a tartalom a mobilomon ugyanaz.
Mitől lesz ez az élmény gazdagabb, mint a kijelzőn?
Úgy értem, tudományosan.
Persze, szükségünk van kijelzőkre.
Filmvetítéshez óriási képernyő kell.
De ezek a varázslatos dobozok sokkal többre képesek.
A mobiljuk nem az internet ajtónállója.
(Nevetés)
Megépíthetünk természetes tárgyakat
a fizika és pixelek segítségével.
Ezek beilleszthetik az internetet a környezetünkbe.
Mutatok egy pár példát.
Nemrég a Berg dizájncéggel azon dolgoztam,
milyen lehet a képernyő nélküli internet.
A cég mutatott nekünk néhány módot,
amellyel a fény össze tudja kötni a tudatunkat a tárgyakkal,
hogy életre keltse és tapinthatóvá tegye az internetet.
Mint ezt a pompás mechanikus YouTube lejátszót.
Ez meghozta nekem az ihletet.
Utóbb az AQ japán céggel dolgoztam
egy lelkiegészség-programon.
Olyan tárgyat akartunk létrehozni,
amely a hangulatváltozás szubjektív adatait rögzíti.
Ez nélkülözhetetlen a diagnózishoz.
A tárgy rögzíti a tapintást,
ezért ha dühösek, erősen nyomják meg,
vagy ha nyugodtak, megcirógathatják.
Olyan, mint egy digitális szmájligép.
Később fölidézhetik ezeket a pillanatokat,
és helyzetet köthetnek hozzájuk online.
Leginkább
egy szép intim dolgot akartunk alkotni,
amely zsebben is elfér
és szeretetreméltó.
A látcső születésnapi ajándék
a 40 éves Sydney-i Operaház tiszteletére.
A bostoni Tellart-fiúk fogtak egy utcai távcsövet,
mint ami Empire State Buildingen is található,
és telerakták más, 360 fokos
jellegzetes világörökség-látképekkel —
(Nevetés)
felhasználva a Google Street View-ját.
Aztán a lépésekhez igazítottuk őket.
Így jött létre ez a nagyon fizikális, egyszerű tárgy
vagy ezeknek az ikonoknak a portálja.
Föltárul előttünk Versailles vagy a Shackleton kunyhója.
Lényegében, ez az 50-es évek virtuális valósága.
(Nevetés)
Irodánkban rongylabdával cseréljük az URL-címeket.
Pofonegyszerű, olyan mint egy csipes kártya.
Beírjuk a csipbe a weboldalt,
így teszünk, és ... kész!
az oldal megjelenik a mobilunkon.
Kb. 10 centbe kerül.
Most a Treehugger-programon dolgozunk
a Grumpy Sailor and Finchcsel itt, Sydney-ben.
Nagyon izgat, mi történik majd,
amikor az erdő fáit mobilokkal rakjuk tele,
és a gyermekeimnek lehetőségük lesz
az elvarázsolt erdőt varázspálca segítségével bejárni,
digitális tündérekkel beszélgetve kérdezgethetik őket,
azok meg őket kérdezgethetik.
Láthatják,
hogy egyelőre a deszkamodellnél tartunk.
(Nevetés)
De nagyon izgat
a lehetőség, hogy visszavigyem a srácokat a szabadba, képernyő nélkül,
de úgy, hogy kéznél legyen nekik a varázslatos internet.
Reméljük, hogy az év végére már működik valami effélénk.
Foglaljuk tehát össze.
Az emberek szeretik a természetes megoldásokat.
Az emberek szeretik az információt.
Az embereknek egyszerű eszközök kellenek.
Ezek az elvek szabják meg, hogyan tervezzük a jövőt,
nemcsak az internetet.
Lehet, hogy kényelmetlenül érzik magukat az információ kora felé haladtukban.
Lehet, inkább érzik megpróbáltatásnak, mintsem csak izgatónak.
Tudják mit? Én is.
Ez itt a történelem tényleg rendkívüli időszaka.
Mi építjük a világot, nem más;
nincs mesterséges intelligencia...
egyelőre.
(Nevetés)
Mi vagyunk: dizájnerek, építészek, művészek, mérnökök.
És ha feladatokat szabunk magunknak,
lehet egy kedvenc kuckónk,
amely telve van információval, amelyet kedvelünk,
s olyan természetesnek és egyszerűnek érzünk, mint a villanykörte fölkapcsolása.
S bár sorsszerűnek látszik,
hogy a népeknek órák, weboldalak és kütyük kellenek, talán
egy csipetnyi gondolatot is bevihetünk a dugóba, a fénybe és a rongylabdába.
Nagyon köszönöm.
(Taps)