Verovatno me ne poznajete
ali ja sam jedan od onih 0,01 procenata
za koje ste čuli i o kojima ste čitali,
i prema svakoj razumnoj definiciji, ja sam plutokrata.
Večeras bih voleo da govorim direktno
drugim plutokratama, svojim ljudima,
jer izgleda da je vreme za sve nas
da razgovaramo.
Poput većine plutokrata, takođe sam ponosan
i nepomirljivi kapitalista.
Osnovao sam, potpomogao i finansirao
više od 30 kompanija širom različitih industrija.
Bio sam prvi vanporodični investitor na sajtu Amazon.com.
Suosnovao firmu po imenu "aQuantive"
koju smo prodali Majkrosoftu za 6,4 milijarde dolara.
Moji prijatelji i ja imamo banku.
Govorim vam ovo - (Smeh) -
neverovatno, zar ne?
Govorim vam ovo da bih vam pokazao
da je moj život poput većine plutokrata.
Imam široki uvid u kapitalizam
i biznis,
i nepravedno sam nagrađen za to
životom koji većina svih vas
ne može ni da zamisli:
nekoliko kuća, jahta, moj lični avion,
i tako dalje, i tako dalje.
Ali budimo iskreni: ja nisam najpametnija osoba koju ste ikada sreli.
Sigurno nisam ni najvrednija.
Bio sam osrednji student.
Nisam uopšte stručan.
Ne mogu da napišem ni jedan kod.
Iskreno, moj uspeh je posledica
neobične sreće,
rođenja, prilika i tajminga.
Ali sam zapravo prilično dobar u par stvari.
Jedna, imam neobično visoku trpeljivost rizika,
i druga je da imam dobar osećaj,
dobru intuiciju o onome što će se desiti u budućnosti,
i mislim da intuicija o budućnosti
predstavlja srž dobrog preduzetništva.
Dakle, šta vidim u našoj budućnosti danas,
pitate se?
Vidim vile,
kao vile u besnim ruljama,
jer dok ljudi poput nas plutokrata
žive van pohlepnih snova,
ostalih 99 procenata naših sugrađana
spotiču se sve dalje i dalje iza nas.
1980. godine, jedan procenat Amerikanaca
podelio je oko 8 procenata nacionalnih prihoda,
dok je poslednjih 50 procenata Amerikanaca
podelilo 18 procenata.
Danas, trideset godina kasnije, 1 procenat na vrhu
deli preko 20 posto nacionalnog prihoda
dok poslednjih 50 procenata Amerikanaca
deli 12 ili 13 procenata.
Ako se trend nastavi,
najviši procenat deliće
preko 30 procenata nacionalnog prihoda,
u narednih 30 godina,
dok će poslednjih 50 procenata Amerikanaca
deliti samo šest.
Vidite, problem nije u tome da imamo
neke nejednakosti.
Nejednakost je neophodna
za visoko funkcionalnu kapitalističku demokratiju.
Problem je u tome što je nejednakost
istorijski visoka danas
i pogoršava se svakog dana.
Ako novac, moć i prihodi
nastave da se koncentrišu
na samom vrhu,
naše društvo će se promeniti
od kapitalističke demokratije
do neofeudalističko izdavačkog društva
poput Francuske u 18. veku.
To je bila Francuska
pre revolucije
i rulje sa vilama.
Imam poruku za moje plutokrate
i zilionere
i sve koji žive
u ograđenom zatvorenom svetu:
Probudite se.
Probudite se. To ne može da traje.
Jer ako ne uradimo nešto
kako bismo popravili očitu ekonomsku nejednakost u našem društvu,
vile će doći po nas
jer nijedno slobodno i otvoreno društvo ne može više da podnese
ovu vrstu rastuće ekonomske nejednakosti.
Nikad se to nije dogodilo. Nema primera.
Pokažite mi visoko nejednako društvo,
a ja ću vam pokazati policijsku državu
ili pobunu.
Vile će doći po nas
ako se ne pozabavimo ovim.
Ne radi se o "ako" već "kada".
I biće užasno kada dođu
po sve,
ali posebno po ljude poput plutokrata.
Znam da verovatno zvučim poput nekog liberalnog idealiste.
Nisam. Ne dajem moralni argument
da je ekonomska nejednakost pogrešna.
Tvrdim da je rastuća ekonomska nejednakost
glupa i krajnje samouništavajuća.
Rastuća nejednakost ne povećava samo naše rizike
od vila,
već je i užasna za posao.
Dakle, model za nas bogate momke treba da bude Henri Ford.
Kada je Ford svečano predstavio dan od 5 dolara,
što je bilo duplo veće od najveće dnevnice u to vreme,
on nije samo povećao produktivnost
svojih fabrika,
već je preokrenuo ekspolatisane radnike koji su bili siromašni,
u naprednu srednju klasu koja je sada mogla da priušti
da kupi proizvode koje su napravili.
Ford je predvideo ono što sada znamo da je istina,
da je ekonomija najbolje shvaćena kao ekosistem
i karakterisana istim vrstama
okvira povratnih informacija koje nađete
u prirodnom ekosistemu,
karika između mušterija i poslova.
Povećanje dnevnica povećava zahteve,
što povećava zapošljivost,
koja u zamenu za to povećava dnevnice,
potražnje i profite,
i kvalitetni krug rastućeg prosperiteta
je upravo ono što nedostaje
oporavku današnje ekonomije.
Zbog ovoga treba da stavimo iza sebe
ova pravila koja smanjuju greške koja dominiraju
u obe političke partije
i obuhvataju nešto što ja zovem srednjim ekonomijama.
Srednje ekonomije odbacuju
neoklasičnu ekonomsku ideju
da su ekonomije efikasne, linearne, mehanističke,
da teže ka jednakosti i poštenju,
i umesto toga podržavaju ideje 21. veka
da su ekonomije kompleksne, prilagodljive,
ekosistemske,
da izbegavaju jednakost i teže nejednakosti,
da uopšte nisu efikasne
ali su efikasne ako se dobro uklope.
Ovo gledište iz 21. veka
omogućava vam da jasno vidite da kapitalizam
ne funkcioniše na osnovu efikasne raspodele
postojećih izvora.
On funkcioniše putem efikasnog kreiranja novih rešenja
za ljudske probleme.
Prednost kapitalizma
je to što je evolucioni sistem za pronalaženje rešenja.
Nagrađuje ljude za rešavanje problema drugih ljudi.
Razlika između siromašnog društva
i bogatog, očigledno,
je nivo na kojem je to društvo
stvorilo rešenja u obliku
proizvoda za svoje građane.
Zbir rešenja
koje imamo u svom društvu
predstavlja naš prosperitet i ovo objašnjava
zašto su kompanije poput Gugla i Amazona,
Majkrosofta i Epla,
i preduzetnika koji su stvorili te kompanije
doprineli toliko
prosperitetu naše nacije.
Gledište 21. veka
takođe ističe
da je ono što mislimo o ekonomskom rastu
najbolje shvaćeno kao
nivo na kojem rešavamo probleme.
Ali taj nivo je totalno zavisan
od toga koliko ima različitih razrešivača problema
i koliko sposobnih razrešivača problema imamo
i koliko naših sugrađana
aktivno učestvuje
i kao preduzetnici koji mogu da ponude rešenja,
i kao mušterije koje ih koriste.
Ali ovaj momenat povećanja učešća
ne događa se slučajno.
Ne događa se samo od sebe.
Zahteva napor i ulaganje,
što objašnjava
zašto su visoko prosperitetne kapitalističke demokratije
okarakterisane ogromnim investicijama
u srednjoj klasi i infrastrukturi
od koje zavise.
Mi plutokrate treba da se rešimo
ove ekonomije,
te ideje da ukoliko je nama bolje,
bolje će biti i drugima.
To nije tačno. Kako može biti?
Ja zarađujem 1000 puta više od prosečne plate,
ali ne kupujem 1000 puta više stvari,
zar ne?
Zapravo sam kupio dva para ovih pantalona,
ono što moj partner Majk naziva
mojim menadžerskim pantalonama.
Mogao sam da kupim 2000 pari,
ali šta bih radio sa njima? (Smeh)
Koliko frizura mogu da kupim?
Koliko često mogu da izađem na večeru?
Bez obzira koliko se nekoliko plutokrata obogati,
ne možemo da pokrenemo veliku nacionalnu ekonomiju.
Samo razvijena srednja klasa to može da učini.
Ne treba ništa da se uradi,
rekle bi moje plutokrate.
Henri Ford je živeo u drugačijem vremenu.
Možda ne možemo da uradimo neke stvari.
Možda možemo da uradimo neke stvari.
19. juna 2013. godine
Blumberg je objavio članak koji sam napisao pod imenom
"Kapitalistički slučaj za minimalne dnevnice od 15 dolara."
Dobri ljudi u magazinu Forbs,
među mojim najvećim poštovaocima,
nazvali su ga "skoro potpuno ludim predlogom Nika Hanauera".
Zatim, samo 350 dana
nakon što je članak objavljen,
gradonačelnik Sijetla, Ed Marej potpisao je
uredbu za podizanje minimalne dnevnice u Sijetlu
na 15 dolara po satu,
više nego duplo
od većinske državne dnevnice od 7,25 dolara.
Kako se ovo dogodilo,
zapitaće se razumni ljudi.
Dogodilo se jer je grupa nas
podsetila srednju klasu
da su oni izvor
rasta i prosperiteta u kapitalističkim ekonomijama.
Podsetili smo ih da kada radnici imaju više novca,
preduzeća imaju više mušterija,
i treba im više zaposlenih.
Podsetili smo ih da kada preduzeća
plaćaju radnike standardnom dnevnicom,
poreski obveznici su oslobođeni
finansiranja programa siromaštva
poput markica za hranu i medicinske pomoći
i pomoći za stanarinu
koje trebaju tim radnicima.
Podsetili smo ih da radnici sa niskom nadnicom
predstavljaju užasne poreske obveznike,
i da kada povećate minimalnu platu
za sva preduzeća,
sva preduzeća imaju korist od toga,
a ipak mogu da budu konkurentna.
Prirodna reakcija, naravno,
je da podizanje minimalne plate košta preuzeća. Zar ne?
Vaši političari su uvek ponavljali
tu ideju teorije "kapanja nadole", govoreći stvari poput:
"Ako podignete cenu zapošljivosti,
pogodite šta se dešava? Dobijate je manje."
Da li ste sigurni?
Jer, javljaju se suprotni dokazi.
Od 1980. godine, plate direktora u našoj zemlji
su porasle sa 30 puta veće cifre od prosečne plate
do 500 puta veće od prosečne plate.
To je rast cene zapošljivosti.
I prema svom iskustvu,
nikad nisam video firmu
koja izvozi posao svog direktora, koja automatizuje svoj posao,
i izvozi svoj posao u Kinu.
Zapravo, sve više zapošljavamo
direktore i starije menadžere nego ikada ranije.
Ovo važi i za tehnološke radnike
i radnike finansijskih usluga,
koji zarađuju više prosečnih plata
i njih zapošljavamo sve više i više.
i očito možete podići cenu zaposlenja
i dobiti više.
Znam da većina ljudi smatra
da je minimalna dnevnica od 15 dolara
totalno suluda i rizični ekonomski eksperiment.
Ne slažemo se sa time.
Verujemo da je minimalna dnevnica od 15 dolara
u Sijetlu
zapravo nastavak
logične ekonomske politike.
To omogućava našem gradu
da pobedi vaš.
Jer, vidite,
država Vašington uveliko ima
najvišu minimalnu dnevnicu
od svih država u Americi.
Plaćamo sve radnike 9,32 dolara
što je skoro 30 procenata više
od saveznog minimuma od 7,25 dolara,
ali najvažnije je da 427 puta više
od državne minimalne napojnice od 2,13 dolara.
Ako su zagovornici teorije kapanja bili u pravu,
onda država Vašington treba da ima ogromnu nezaposlenost.
Sijetl bi trebalo da sklizne u okean.
A zapravo, Sijetl
je najbrže rastući veliki grad u zemlji.
Država Vašington proizvodi poslove malih preduzeća
na višem nivou od bilo koje države
u naciji.
Restoranski posao u Sijetlu? Prosperitetan.
Zašto? Zato što je glavni zakon kapitalizma,
kada radnici imaju više novca,
preduzeća imaju više mušterija,
i treba im više radnika.
Kada restorani plaćaju restoranske radnike dovoljno
da čak i oni mogu da priušte da jedu u restoranima,
to nije loše za restoranski posao.
Dobro je za to,
uprkos onome što bi vam neki vlasnici restorana rekli.
Da li je komplikovanije nego što vam ja to iznosim?
Naravno da jeste.
Postoji mnogo dinamika u igri.
Ali možemo li molim vas da prestanemo da insistiramo
da će nezaposlenost skočiti ako radnici sa niskim platama
zarađuju malo više,
i da će se ekonomija urušiti?
Ne postoje dokazi za to.
Najlukavija stvar
o ekonomijama kapanja
nije činjenica da će ako bogati postanu bogatiji,
svima biti bolje.
To je tvrdnja stvorena od strane onih koji se suprotstavljaju
svakom povećanju u minimalnoj plati,
da ako se siromašni obogate,
to će biti loše za ekonomiju.
To je glupost.
Možemo li molim vas da prestanemo sa ovom retorikom
koja kaže da su bogati ljudi poput mene
i mojih kolega plutokrata
stvorili ovu zemlju?
Mi plutokrate znamo,
čak i ako ne volimo da priznamo javno,
da smo bili rođeni negde drugde,
ne ovde u Sjedinjenim Državama,
verovatno bismo bili samo neki momci koji stoje bosi
pored prašnjavog puta prodajući voće.
To ne znači da na drugim mestima ne postoje dobri preduzetnici,
čak i na veoma, veoma siromašnim mestima.
Radi se o tome da je to sve
što mušterije tih preduzetnika mogu da priušte.
Evo ideje za novu vrstu ekonomije,
novu vrstu politike,
koju ja zovem novim kapitalizmom.
Priznajmo da kapitalizam
pobeđuje alternative,
ali i da što više ljudi uključimo,
i kao preduzetnike i kao mušterije,
bolje će funkcionisati.
Hajde da svim sredstvima smanjimo veličinu vlasti,
ali ne režući programe siromaštva,
već omogućujući da su radnici dovoljno plaćeni
tako da im zapravo ne trebaju ti programi.
Ulažimo dovoljno u srednju klasu
da bismo učinili našu ekonomiju poštenijom i inkluzivnijom,
i poštenijom, istinski takmičarskom,
i pod istinski takmičarskom,
sposobnijom da stvara rešenja
za ljudske probleme
koji su istinske vodilje rasta i prosperiteta.
Kapitalizam je najveća društvena tehnologija
ikada osmišljena
za stvaranje prosperiteta u ljudskim društvima,
ako je dobro vođen,
ali kapitalizam, zbog glavnih
umnožavajućih dinamika kompleksnih sistema,
neumoljivo teži ka nejednakosti,
koncentraciji i slomu.
Posao demokratija
je da se poveća inkluzija mnogih
kako bi se stvorio prosperitet,
a ne da omogući nekolicini da gomilaju novac.
Vlada stvara prosperitet i rast,
stvaranjem uslova koji omogućavaju
i preduzetnicima i njihovim mušterijama
da napreduju.
Balansiranje snage kapitalista poput mene
i radnika nije loše za kapitalizam,
već je ključno za njega.
Programi poput razumske minimalne dnevnice,
pristupačne zdravstvene nege,
plaćenog bolovanja,
i progresivnog oporezivanja neophodnog
za plaćanje važne infrastrukture,
neophodne za srednju klasu poput obrazovanja, istraživanja i razvoja,
ovo su nezamenjivi alati
koje bi zli kapitalisti trebalo da prigrle
da bi razvili rast, jer niko ne profitira od toga
poput nas.
Mnogi ekonomisti bi voleli da verujete
da je njihova oblast objektivna nauka.
Ne slažem se sa time i mislim da je to jednako
i alat koji ljudi koriste
kako bi podržali i kodirali
naše društvene i moralne predrasude
o statusu i snazi,
zbog čega su plutokrate poput mene
uvek trebale da nađu ubedljive priče
da ispričaju svakome
o tome zašto su naše povezane pozicije
moralno pravične i dobre za svakoga:
kao, mi stvaraoci posla smo neophodni,
a vi niste;
kao, ukidanje poreza za nas stvara rast,
ali ulaganje u vas
će povećati naš dug
i dovesti do bankrota našu veliku državu;
da smo bitni,
a da vi niste.
Hiljadama godina, ove priče su se zvale
božanskim pravom.
Danas, imamo ekonomije kapanja.
Koliko je samo očigledno
da je sve ovo u korist nas samih.
Mi plutokrate treba da vidimo
da su Sjedinjene Američke Države stvorile nas,
a ne obrnuto,
da je napredujuća srednja klasa izvor
prosperiteta u kapitalističkim ekonomijama,
a ne posledica toga.
Nikada ne bismo smeli da zaboravimo
da su čak i najbolji od nas u najgorim situacijama
bosi po strani prašnjavog puta i prodaju voće.
Kolege plutokrate, smatram da nam je vreme
da se posvetimo svojoj državi,
posvetimo novoj vrsti kapitalizma
koji je inkluzivniji i efektivniji,
kapitalizma koji će omogućiti
da američka ekonomija ostane
najdinamičnija i najprosperitetnija na svetu.
Hajde da osiguramo svoju budućnost,
budućnost svoje i njihove dece.
Ili bismo mogli da ne uradimo ništa,
da se sakrijemo u svojim ograđenim zajednicama
i privatnim školama,
uživamo u svojim avionima i jahtama
- zabavne su -
i da čekamo na vile.
Hvala vam.
(Aplauz)