אתם כנראה לא מכירים אותי,
אבל אני אחד מאלה שמשתייכים לאותו 0.1 אחוז
שאתם שומעים וקוראים עליו,
ואני על פי כל הגדרה סבירה איל-הון.
והערב, מה שאני רוצה לעשות הוא לדבר ישירות
אל אילי הון אחרים, לאנשים שלי,
כי יש הרגשה שזה הזמן
שעלינו לדבר.
כמו רוב אילי ההון, גם אני קפיטליסט
גאה ובלתי מתנצל.
אני ייסדתי, השתתפתי בהקמה או במימון
של מעל ל-30 חברות במגוון של תעשיות.
הייתי המשקיע הלא-משפחתי הראשון ב-Amazon.com.
אני השתתפתי בהקמת חברה בשם אי קואנטיב
שנמכרה למיקרוסופט ב-6.4 מיליארד דולר
חבריי ואני, יש בבעלותנו בנק.
אני אומר לכם את זה - (צחוק) -
לא יאומן, נכון?
אני מספר לכם את זה כדי להראות
שחיי הם כמו של רוב אילי ההון.
יש לי פרספקטיבה רחבה על קפיטליזם
ועסקים,
ותוגמלתי באופן מגונה על כך
עם חיים שרובכם
לא יכולים אפילו לדמיין:
בתים רבים, יאכטה, מטוס משלי,
וכו ', וכו', וכו '
אבל בואו ונהיה כנים: אני לא האדם החכם ביותר שאי פעם פגשתם.
אני ודאי לא מי שעובד הכי קשה.
הייתי תלמיד בינוני
אני לא אדם טכני בכלל.
אני לא יכול לכתוב מילת קוד אחת.
לאמיתו של דבר, ההצלחה שלי היא התוצאה
של מזל מדהים,
תולדה של נסיבות ותזמון.
אבל אני למעשה די טוב בכמה דברים.
אחד, יש לי סובלנות גבוהה בצורה יוצאת דופן לסיכון,
והשני הוא שיש לי חושים טובים,
אינטואיציה טובה למה שיקרה בעתיד,
ואני חושב שאינטואיציה זו בקשר לעתיד
היא המהות של יזמות טובה.
אז מה אני רואה היום לגבי העתיד שלנו,
אתם שואלים?
אני רואה קלשונים
כמו באספסוף זועם עם קלשונים,
כי בזמן שאנשים כמונו, אילי הון
חיים מעבר לכל דמיון תאב בצע,
99 האחוזים האחרים של האזרחים שלנו
נותרים יותר ויותר מאחור.
בשנת 1980, האחוזון העליון של האמריקאים
חלקו כ-8 אחוזים מההכנסה הלאומית,
בעוד ש50 האחוזים התחתונים מהאמריקאים
חלקו 18 אחוז.
שלושים שנה מאוחר יותר, היום, האחוזון העליון
חולק מעל ל-20 אחוזים מההכנסה הלאומית
בעוד ש50 האחוזים התחתונים מהאמריקאים
חולקים 12 או 13.
אם המגמה תימשך,
האחוז האחד העליון יחלוק
מעל ל-30% של הכנסה לאומית
בעוד 30 שנה,
בעוד ש50 האחוזים התחתונים מהאמריקאים
יחלקו רק 6.
אתם רואים, הבעיה היא לא שיש לנו
אי-שוויון כלשהו.
אי שוויון מסוים הוא הכרחי
לדמוקרטיה קפיטליסטית בתפקוד גבוה.
הבעיה היא שחוסר שוויון זה
נמצא בשיאים היסטוריים היום
וזה הולך ומחמיר בכל יום.
ואם עושר, כוח, והכנסות
ימשיכו להיות מרוכזים
בקצה קצהו של הקצה העליון
החברה שלנו תשתנה
מדמוקרטיה קפיטליסטית
לחברת רנטה ניאו-פיאודלית
כמו צרפת של המאה השמונה עשרה.
זו היתה צרפת
לפני המהפיכה
והאספסוף עם הקלשונים.
אז יש לי הודעה לעמיתיי אילי ההון
והזיליונרים
ולכל מי שחי
בעולם של בועה מגודרת:
התעוררו.
התעוררו. זה לא יכול להימשך.
משום שאם אנו לא עושים משהו
כדי לתקן את חוסר השוויון הכלכלי הבולט בחברה שלנו,
הקילשונים יגיעו אלינו,
כי שום חברה חופשית ופתוחה לא יכולה לשאת
סוג זה של אי שוויון כלכלי שגדל.
זה מעולם לא קרה. אין לכך דוגמאות.
הראו לי חברה מאוד אי-שוויונית
ואראה לכם מדינת משטרה
או התקוממות.
הקילשונים יגיעו אלינו
אם לא נתייחס לכך.
זו לא שאלה של אם, אלא מתי
וזה יהיה נורא כשהם יגיעו
לכולם,
אך במיוחד עבור אנשים כמונו אילי הון.
אני יודע שאני נשמע כמו איזשהו מתקן-עולם ליברלי.
אני לא. אני לא עושה טיעון מוסרי
שאי-שוויון כלכלי הוא שגוי.
מה שאני טוען הוא שהעלייה באי-שוויון כלכלי
היא טפשית ובסופו של דבר מוליכה לתבוסה עצמית.
אי שוויון מתגבר לא רק מגדיל את הסיכונים שלנו
מפני קלשונים,
אלא הוא נורא גם לעסקים.
אז המודל בשבילנו העשירים צריך להיות הנרי פורד
כאשר פורד העלה באופן מהולל את רעיון ה-$5 ליום,
שהיה פי שניים מהשכר שהיה נהוג באותה תקופה,
הוא לא רק הגדיל את התפוקה
של המפעלים שלו,
הוא הפך את עובדי תעשיית המכוניות המנוצלים שהיו עניים
לבני מעמד בינוני משגשג שיכלו כעת להרשות לעצמם
לרכוש את המוצרים שהם יצרו.
לפורד היתה אינטואיציה כלפי מה שאנחנו כעת יודעים שהוא נכון,
שהדרך הטובה ביותר להבין כלכלה היא כמערכת אקולוגית
ומתאפיינת באותם סוגים
של לולאות משוב שמוצאים
במערכת אקולוגית טבעית,
לולאת משוב בין לקוחות ועסקים.
העלאת שכר מגדיל את הביקוש,
אשר מגדיל את הגיוס
אשר בתורו מגדיל את השכר
והביקוש והרווחים.
ומחזור וירטואוזי זה של שפע גדל
הוא בדיוק הדבר שחסר
בהתאוששות הכלכלית של היום.
וזו הסיבה מדוע אנו חייבים לשים מאחורינו
את מדיניות החילחול כלפי מטה שכל כך שולטת
בשתי המפלגות הפוליטיות
ומאמצת משהו שאני מכנה כלכלת המרכז החוצה
כלכלת המרכז החוצה דוחה
את הרעיון הכלכלי הניאו-קלאסי
שכלכלות הן יעילות, ליניאריות, מכניסטיות
שהן נוטות למצבי איזון והגינות,
ובמקומן מאמצת את נקודת המבט של המאה ה-21
שכלכלות הן מורכבות, מסתגלות,
אקוסיסטמיות,
שהן פונות החוצה מן האיזון לקראת אי-השוויון
שהן כלל לא יעילות
אבל אפקטיביות אם מנוהלות היטב.
נקודת מבט זו של המאה ה-21
מאפשרת לכם לראות בבירור שקפיטליזם
אינו עובד על ידי הקצאה (ביעילות)
של משאבים קיימים.
זה עובד על ידי יצירת פתרונות חדשים ביעילות
לבעיות אנושיות.
הגאונות של הקפיטליזם היא
שזו מערכת אבוציונלית למציאת פיתרון.
היא מתגמלת אנשים על פתרון הבעיות של אנשים אחרים.
ההבדל בין חברה עניה
לחברה עשירה, כמובן
הוא המידה שאליה חברה זו
יצרה פתרונות בצורה של
מוצרים עבור אזרחיה.
סכום הפתרונות
שיש לנו בחברה שלנו
למעשה הוא הצמיחה שלנו, וזה מסביר
מדוע חברות כמו גוגל ואמזון
ומיקרוסופט ואפל
והיזמים שיצרו חברות אלו
תרמו כל כך הרבה
לשגשוג של האומה שלנו.
נקודת מבט זו של המאה ה -21
גם מבהירה
שמה שאנחנו חושבים עליו כעל צמיחה כלכלית
הכי מובן
כשיעור שבו אנו פותרים בעיות.
אבל שיעור זה תלוי באופן מוחלט
בשאלה כמה פותרי בעיות -
מגוונים, פותרי בעיות בעלי יכולת יש לנו,
ולפיכך כמה מהאזרחים שלנו
משתתפים באופן פעיל,
הן כיזמים שיכולים להציע פתרונות,
והן כלקוחות שצורכים אותם.
אבל הגדלת השתתפות זו
לא קורית במקרה.
זה לא קורה מעצמו,
זה דורש מאמץ והשקעה,
שזו הסיבה שכל
הדמוקרטיות הקפיטליסטיות המשגשגות ביותר
מאופיינות בהשקעות מסיביות
במעמד הביניים והתשתיות
שהם תלויים בהן.
אנו אילי ההון צריכים לשים
את כלכלת החילחול כלפי מטה הזו מאחורינו
רעיון זה שככל שאנו עושים יותר טוב
כך יעשו טוב גם כל האחרים
זה לא נכון. איך זה יכול להיות?
אני מרוויח פי אלף מהשכר החציוני
אבל אני לא קונה פי אלף יותר דברים,
לא כן?
למעשה קניתי 2 זוגות של מכנסיים אלה,
שהשותף של מייק שלי קורא להם
מכנסי המנהל שלי.
יכולתי לקנות 2000 זוגות,
אבל מה הייתי עושה איתם? (צחוק)
כמה תספורות אני יכול לקבל?
באיזו תדירות אני יכול לצאת לארוחת ערב?
לא משנה עד כמה אילי הון מתעשרים,
אנחנו לעולם לא נוכל להניע כלכלה לאומית גדולה.
רק מעמד בינוני משגשג יכול לעשות את זה.
לא ניתן לעשות שום דבר,
חבריי אילי ההון עשויים לומר.
הנרי פורד חי בתקופה אחרת.
אולי אנחנו לא יכולים לעשות כמה דברים.
אולי אנחנו יכולים לעשות כמה דברים.
ב-19 ביוני 2013,
בלומברג פירסם מאמר שכתבתי בשם:
"המקרה של הקפיטליסט בעד שכר מינימום של 15 $."
האנשים הטובים במגזין פורבס,
שבקרב מעריצי הגדולים ביותר,
קראו לזה"ההצעה הכמעט מטורפת של ניק הנאואר."
ובכל זאת, רק 350 ימים
לאחר שהמאמר פורסם,
ראש העיר של סיאטל אד מוריי חתם על חוק
פקודת העלאת שכר המינימום בסיאטל
ל- 15 $ לשעה,
יותר מכפול
מהשיעור הפדרלי הרווח של 7.25 $.
איך זה קרה,
אנשים הגיוניים עשויים לשאול.
זה קרה בגלל שקבוצה משלנו
הזכירה למעמד הביניים
שהוא המקור
לצמיחה ושגשוג בכלכלות קפיטליסטיות.
הזכרנו להם שכאשר לעובדים יש יותר כסף,
לעסקים יש יותר לקוחות,
והם צריכים יותר עובדים.
הזכרנו להם שכאשר עסקים
משלמים לעובדיהם שכר מחייה,
משלמי המסים פטורים מהנטל
של מימון תוכניות עוני
כמו תלושי מזון וסיוע רפואי
וסיוע בשכר דירה
שעובדים אלה נזקקים להם.
הזכרנו להם שעובדים בשכר נמוך
נעשים משלמי מסים נוראיים
וכאשר אתם מעלים את שכר המינימום
בכל העסקים,
כל העסקים מפיקים תועלת מכך
ועדיין כולם יכולים להתחרות.
כעת התגובה השמרנית, כמובן
היא שהעלאת שכר המינימום עולה במשרות. נכון?
הפוליטיקאי שלכם תמיד מהדהד
את רעיון החילחול מטה כשהוא אומר דברים כמו.
"ובכן, אם אתם מעלים את מחיר התעסוקה,
נחשו מה קורה? אתם מקבלים פחות ממנה."
האם אתם בטוחים?
משום שיש כמה ראיות נוגדות.
מאז 1980, שכר המנכ"לים במדינה שלנו
עלה מ-פי 30 מהשכר החציוני
ל-500 פעמים.
זה מעלה את מחיר התעסוקה
ובכל זאת, למיטב ידיעתי,
מעולם לא ראיתי חברה
עושה מיקור חוץ לעבודת המנכ"ל שלה, ממכנת את עבודתו
מייצאת את עבודתו לסין.
למעשה נראה שאנו מעסיקים
יותר מנכ"לים ומנהלים בכירים מאי פעם.
כך גם לגבי עובדי טכנולוגיה
ועובדי שירותים פיננסיים,
שמרוויחים כפולות של השכר החציוני
ועדיין, אנו מעסיקים יותר ויותר מהם,
אז ברור שאתם יכולים להעלות את מחיר התעסוקה
ולקבל יותר מזה.
אני יודע שרוב האנשים
חושבים ששכר מינימום של 15 $
הוא ניסוי מטורף, מסוכן כלכלית.
אנחנו לא מסכימים.
אנו מאמינים ששכר מינימום של 15 $
בסיאטל
הוא למעשה ההמשך
של מדיניות כלכלית הגיונית
הוא מאפשר לעיר שלנו
לבעוט באחורי העיר שלכם.
משום, שאתם רואים,
במדינת וושינגטון כבר נהוג
שכר המינימום הגבוה ביותר
מכל מדינה אחרת באומה.
אנחנו משלמים לכל העובדים 9.32 $,
שהוא כמעט 30 אחוזים יותר
מהמינימום הפדרלי של 7.25,
אך באופן מכריע, 427 אחוזים יותר
ממינימום התשר הפדרלי של 2.13.
אם הוגי הרעיון של חילחול כלפי מטה היו צודקים,
אז במדינת וושינגטון היתה צריכה להיות אבטלה מסיבית.
סיאטל היתה צריכה לגלוש לתוך האוקיינוס.
ובכל זאת, סיאטל
היא העיר בעלת הצמיחה המהירה ביותר במדינה.
מדינת וושינגטון מיצרת מקומות עבודה לעסקים קטנים
בשיעור גבוה יותר מאשר כל מדינה גדולה אחרת
באומה.
עסקי המסעדות בסיאטל? פורחים.
למה? משום שהחוק הבסיסי של הקפיטליזם הוא,
שכאשר לעובדים יש יותר כסף,
לעסקים יש יותר לקוחות
וצריכים יותר עובדים.
כאשר מסעדות משלמות לעובדי מסעדה מספיק כסף
כך שגם הם יכולים להרשות לעצמם לאכול במסעדות,
זה לא רע לעסקי המסעדות.
זה טוב עבורן,
למרות מה שכמה מסעדנים יכולים לומר לכם,
האם זה יותר מסובך ממה שאני מתאר?
כמובן שכן.
יש הרבה דינמיקה כאן.
אבל האם נוכל בבקשה להפסיק להתעקש
שאם עובדים בשכר נמוך ירוויחו קצת יותר,
האבטלה תרקיע שחקים
והכלכלה תקרוס?
אין כל עדות לכך.
הדבר הערמומי ביותר
באשר לכלכלת החלחול כלפי מטה
אינו הטענה שאם העשיר נעשה עשיר יותר,
זה טוב לכולם.
זו הטענה מפיהם של כל אלה שמתנגדים
לכל עלייה בשכר המינימום
שאם העניים יהיו עשירים יותר,
זה יהיה דבר רע לכלכלה.
זוהי שטות.
אז האם אנחנו יכולים בבקשה לוותר על רטוריקה זו
שאומרת שברנשים עשירים כמוני
וחבריי אילי ההון
יצרו את המדינה שלנו?
אנו אילי ההון יודעים
גם אם אנחנו לא אוהבים להודות בכך בפומבי,
שאם היינו נולדים במקום אחר,
לא כאן בארצות הברית,
היינו עשויים ודאי להיות ברנשים כלשהם שעומדים יחפים
בצידי דרך מאובקת, מוכרים פירות.
זה לא שאין להם יזמים טובים במקומות אחרים,
אפילו במקומות מאוד, מאוד עניים .
זה רק שזה כל
מה שהלקוחות של יזמים אלה יכולים להרשות לעצמם
אז הנה רעיון לסוג חדש של כלכלה,
סוג חדש של פוליטיקה
שאני קורא לה קפיטליזם חדש.
בואו ונכיר בכך שקפיטליזם
מנצח את האלטרנטיבות,
אבל גם שככל שנכליל יותר אנשים,
הן כיזמים והן כלקוחות,
זה יעבוד טוב יותר.
בואו ונכווץ בכל האמצעים שבידנו את גודלה של הממשלה,
אבל לא על ידי קיצוץ תוכניות העוני,
אלא על ידי כך שנבטיח שמשלמים לעובדים שכר מספיק
כך שהם בעצם לא יזדקקו לתוכניות האלה.
בואו ונשקיע מספיק במעמד הביניים
כדי להפוך את הכלכלה שלנו להוגנת וכוללנית יותר,
ובאופן הוגן יותר באמת תחרותית יותר,
ובכך שתהיה באמת תחרותית יותר
מסוגלת יותר לייצר פתרונות
לבעיות אנושיות
שהם המובילים האמיתיים לצמיחה ושגשוג.
הקפיטליזם הוא הטכנולוגיה החברתית הגדולה ביותר
שהומצאה אי פעם
ליצירת שגשוג בחברות אנושיות,
אם הוא מנוהל היטב,
אבל הקפיטליזם, בגלל
הדינמיקה הבסיסית המוכפלת של מערכות מסובכות
נוטה , ללא רחם, לכיוון של אי שוויון,
ריכוזיות וקריסה.
עבודתן של דמוקרטיות
היא למקסם את הכללתם של הרבים
במטרה ליצור שגשוג
לא לאפשר למעטים לצבור כסף.
הממשלה אכן מייצרת שגשוג וצמיחה
על ידי יצירת התנאים המאפשרים
הן ליזמים והן ללקוחות
לשגשג.
איזון הכח של בעלי הון כמוני
והעובדים אינה רעה לקפיטליזם.
זה חיוני לו.
תוכניות כמו שכר מינימום סביר,
בריאות במחיר סביר,
חופשת מחלה בתשלום,
ומיסוי פרוגרסיבי הכרחי
כדי לשלם עבור התשתית החשובה
ההכרחית למעמד הביניים כמו חינוך, מחקר ופיתוח,
כל אלה הם כלים הכרחיים
שקפיטליסטים אמיתיים צריכים לאמץ
כדי להניע את הצמיחה, משום שאף אחד לא מרוויח מזה
כמונו.
כלכלנים רבים היו גורמים לכם להאמין
שהתחום שלהם הוא מדע אובייקטיבי.
אני לא מסכים, ואני חושב שזה באותה מידה
כלי שבני אדם משתמשים בו
כדי לאכוף ולקודד
את ההעדפות החברתיות והמוסריות שלנו והדעות הקדומות
על מעמד וכוח,
שזו הסיבה שלאילי הון כמוני
יש צורך תמידי למצוא סיפורים משכנעים
לספר לכל האחרים
מדוע המיקום היחסי שלנו
הוא מוצדק מוסרית וטוב בשביל כולם:
כמו, שאנחנו הכרחיים, מייצרים נקומות עבודה,
ואתם לא;
כמו, שקיצוצי מס עבורנו מיצרים צמיחה,
אבל השקעות בכם
ינפחו את החוב שלנו
ויביאו לפשיטת רגל של מדינתנו הגדולה;
שאנחנו חשובים;
שאתם לא.
במשך אלפי שנים, סיפורים אלה נקראו
זכות אלוהית.
היום, יש לנו כלכלת חילחול כלפי מטה.
כמה ברור, ואנוכי
כל זה הוא.
אנו אילי ההון צריכים לראות
שארצות הברית של אמריקה עשתה אותנו,
ולא להיפך
שמעמד ביניים משגשג הוא המקור
לשגשוג בכלכלות קפיטליסטיות,
לא התוצאה שלו.
ואסור לנו אף פעם לשכוח
שגם הטובים ביותר מאיתנו בנסיבות הקשות ביותר
הם יחפים בצידה של דרך עפר מאובקת, מוכרים פירות.
עמיתיי אילי ההון, אני חושב שזה יכול להיות הזמן בשבילנו
לשוב ולהתחייב למדינה שלנו.
להתחייב לסוג חדש של קפיטליזם
שהוא גם כוללני יותר וגם יעיל יותר,
קפיטליזם שיבטיח
שהכלכלה של אמריקה תישאר
הדינמית והמשגשגת ביותר בעולם.
בואו ונבטיח את העתיד לעצמנו,
לילדינו ולילדיהם
או לחלופין, אנחנו יכולים לא לעשות שום דבר,
להסתתר מאחורי שערי הקהילות שלנו
ובתי הספר הפרטיים
ליהנות מהמטוסים והיאכטות שלנו
- הם כיפיים -
ולחכות לקלשונים.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)