היום אני מתחילה
עם שיתוף של שיר
נכתב על ידי חברתי ממלאווי
איילין פירי.
איילין רק בת 13,
אבל כאשר סקרנו את אוסף השירים שכתבנו,
סברתי ששירה היה כל כך מעניין,
כל כך מניע.
אז אני אקרא לכם אותו.
היא קראה לשירה "אני אתחתן מתי שאני רוצה"
(צחוק)
"אני אתחתן מתי שאני ארצה.
אימי לא יכולה להכריח אותי להתחתן.
אבי לא יכול להכריח אותי להתחתן.
דודי, דודתי,
אחי או אחותי,
לא יכולים להכריח אותי להתחתן.
אף אחד בעולם
לא יכול להכריח אותי להתחתן.
אני אתחתן מתי שאני ארצה.
אפילו אם אתה תרביץ לי,
אפילו אם תסלק אותי,
אפילו אם תעשה כל דבר רע לי,
אני אתחתן מתי שאני ארצה.
אני אתחתן מתי שאני ארצה,
אבל לא לפני שאני משכילה,
ולא לפני שאני כולי מבוגרת.
אני אתחתן מתי שאני ארצה."
השיר הזה אולי נראה מוזר,
נכתב על ידי ילדה בת 13,
אבל מהמקום שממנו אני ואיילין מגיעות ממנו,
השיר הזה שעכשיו הקראתי לכם,
הוא זעקה של לוחם.
אני ממלאוי.
מלאויי היא אחת מהמדינות העניות ביותר,
מאוד עניות,
מקום שבו שיוויון מגדרי הוא בסימן שאלה.
לגדול במדינה הזו,
לא יכולתי לעשות בחירות משלי בחיים.
לא יכולתי אפילו לחקור
הזדמנויות אישיות בחיים.
אני אספר לכם סיפור
על שתי ילדות שונות,
שתי ילדות יפות,
הילדות הללו גדלו,
תחת אותה קורת גג.
הן אכלו את אותו האוכל.
לפעמים, הן חלקו בגדים,
ואפילו נעליים.
אבל החיים שלהם הסתיימו בצורה שונה,
בשני דרכים שונות.
הילדה השנייה היא אחותי.
אחותי הקטנה הייתה רק בת 11
כשנכנסה להיריון.
זה דבר כואב.
לא רק שזה הכאיב לה, גם לי.
גם אני עברתי משהו קשה.
בתרבות שלי,
כאשר אתה מגיע לגיל הבגרות המינית,
אתה אמור ללכת למחנות חניכה.
במחנות חניכה אלו,
את לומדת איך לספק מינית גבר.
יש יום מיוחד כזה.
שהם קוראים לו "יום מיוחד מאוד"
כאשר גבר כלשהו נשכר על ידי הקהילה
מגיע למחנה
ושוכב עם אותן ילדות קטנות.
דמיינו לעצמכם את הטראומה, שהילדות הקטנות הללו
עוברות במשך כל יום ויום.
רוב הילדות נכנסות להיריון.
הן אפילו נדבקות בנגיף האיידס
ועוד מחלות מין למיניהן.
לאחותי הקטנה, היא נכנסה להיריון.
היום היא רק בת 16
ויש לה 3 ילדים.
הנישואין הראשונים שלה לא נמשכו,
גם לא הנישואין השניים.
מהצד השני, ישנה ילדה,
היא מדהימה.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
אני קוראת לה מדהימה כי היא כזו.
היא ממש נפלאה.
הילדה הזו היא אני.(צחוק)
כשהייתי בת 13,
אמרו לי, את כבר גדולה,
את עכשיו הגעת לגיל,
שבו את אמורה ללכת למחנות חניכה.
אני אמרתי,"מה?
אני לא הולכת למחנות חניכה האלו".
אתם יודעים מה הנשים אמרו לי?
"את ילדה טיפשה. עקשנית.
את לא מכבדת את המסורות של החברה, של הקהילה שלנו".
אמרתי לא כי ידעתי להיכן אני הולכת.
ידעתי מה אני רוצה בחיים.
היו לי הרבה חלומות כילדה קטנה.
רציתי להיות משכילה,
למצוא עבודה סבירה בעתיד.
דמיינתי את עצמי בתור עורכת דין,
ישובה על הכיסא הגדול הזה.
אלו היו הדימיונות
שעברו לי בראש כל יום.
ידעתי שיום אחד,
אני אתרום משהו, משהו קטן לקהילה שלי.
אבל כל יום אחרי שסירבתי,
הנשים האלו יגידו לי,
"תסתכלי על עצמך כבר ילדה גדולה, לאחותך הקטנה יש תינוק.
מה איתך?"
זו הייתה המוזיקה ששמעתי כל יום,
וזו המוזיקה שהילדות שומעות בכל יום
כשהן לא עושות משהו שהקהילה שלהן צריכה שהן יעשו.
כשהשוויתי את שני הסיפורים שלי ושל אחותי,
אמרתי" למה אני לא יכולה לעשות משהו?
למה אני לא יכולה לשנות משהו שקורה כבר המון זמן
בקהילה שלנו?"
זה היה כאשר קראתי לילדות האחרות
בדיוק כמו אחותי, שיש להן ילדים,
שהיו בכיתה אך שכחו איך לקרוא או לכתוב.
אמרתי" בואו, אנחנו יכולות להזכיר אחת לשנייה
איך לקרוא ולכתוב שוב,
איך להחזיק את העט, איך לקרוא, איך להחזיק את הספר".
זה היה זמן נפלא שביליתי איתן.
לא רק שלמדתי קצת עליהן,
הן גם יכלו לספר לי את הסיפורים האישים שלהן
עם מה הן התמודדו בכל יום
כאמהות צעירות.
זה היה כשאני אמרתי,
" למה אנחנו לא יכולות לקחת את כל הדברים שקורים לנו
להציג אותם ולספר לאמהות שלנו, מנהיגי המסורות שלנו,
שאלו הם הדברים הלא נכונים?
זה היה דבר מפחיד לעשות,
מכיוון שמנהיגי מסורת אלו,
הם כבר רגילים לדברים
שהיו שם כבר שנים רבות.
דבר שקשה לשנות אותו,
אבל דבר טוב לנסות.
אז ניסינו.
זה היה מאוד קשה, אך דחפנו.
ואני כאן להגיד שבקהילה שלי,
זו הייתה הקהילה הראשונה שאחרי שהבנות
דחפו כל כך חזק למנהיגי המסורת,
והמנהיגים עמדו לצידנו ואמרו שאף ילדה לא צריכה להתחתן
לפני גיל 18.
(מחיאות כפיים)
בקהילה שלי,
זו הייתה הפעם הראשונה שבקהילה,
הצטרכו לקרוא לחוקי העזר,
חוק העזר הראשון שהגן על הילדות
בקהילה שלנו.
לא עצרנו שם.
פרצנו קדימה.
היינו נחושות להילחם למען בנות לא רק בקהילה שלי,
אלא גם בקהילות אחרות.
כאשר הצעת החוק לנישואי ילדים הוצגה בפברואר,
היינו שם בבית הפרלמנט.
בכל יום, כאשר חברי הפרלמנט נכנסו,
היינו אומרות להם" תוכלו בבקשה לתמוך בחוק?"
ואין לנו הרבה טכנולוגיה כמו כאן,
אבל יש לנו את הטלפונים הקטנים שלנו.
אז אמרנו" למה אנחנו לא יכולות להשיג את המספרים שלהם ולסמס להם?"
אז עשינו את זה. זה היה דבר טוב.
(מחיאות כפיים)
כאשר הצעת החוק עברה, סימסנו להם בחזרה,
"תודה שתמכתם בהצעת החוק"
(צחוק)
וכאשר הצעת החוק אושרה על ידי הנשיא,
והפכה לחוק, זה היה יתרון.
עכשיו במלאוי, 18 זה הגיל החוקי לנישואין מ15-18.
(מחיאות כפיים)
זה היה דבר טוב לדעת , שהצעת החוק עברה,
אבל תנו לי להגיד לכם את זה:
יש מדינות שבהן הגיל החוקי לנישואין הוא 18,
אבל האם אנחנו לא שומעים זעקות של נשים וילדות בכל יום?
בכל יום, חיים של ילדות מבוזבזים לחלוטין.
הגיע הזמן למנהיגים להתחיל לכבד את המחוייבות שלהם.
בכיבוד מחוייבות זו,
זה אומר לשמור על ענייני הילדות קרוב לליבם כל הזמן.
אנחנו לא צריכות להיות כנועות במקום השני,
אלא הם חייבים לדעת שנשים כמונו כאן בחדר,
אנו לא רק נשים,אנו לא רק ילדות,
אנחנו יוצאות דופן.
אנחנו יכולות לעשות יותר.
ועוד משהו למלאוי,
ולא רק מלאוי אלא מדינות אחרות גם:
החוקים אשר קיימים שם,
אתה יודע שחוק הוא לא חוק עד שהוא נאכף?
החוק שבדיוק לאחרונה עבר
וחוקים הקיימים במדינות אחרות,
הם צריכים להיות מפורסמים ברמה המקומית,
ברמה הקהילתית,
היכן שענייני ילדות הם הכי פגיעים.
ילדות נאלצות להתמודד עם עניינים קשים, ברמה הקהילתית בכל יום.
אז אם הילדות הצעירות הללו ידעו שיש חוקים המגנים עליהן,
הן יוכלו לעמוד ולהגן על עצמן
כי הן יודעות שיש חוק המגן עליהן.
ועוד דבר שאני רוצה להגיד הוא
קולות של נערות וקולות של נשים
הם יפים והם קיימים,
אבל לא נוכל לעשות זאת לבד.
צריך גם ייצוג גברי,
שיכנס לתמונה ויעבוד ביחד.
זאת עבודה קולקטיבית.
מה שאנחנו צריכים זה מה שבנות בכל מקום צריכות:
השכלה טובה, ומעל הכול לא להתחתן בעודן בנות 11.
ובנוסף,
אני יודעת שיחד,
אנו נוכל לשנות את המסגרת החוקית,
התרבותית, והפוליטית
המונעת מילדות את הזכויות שלהן.
אני עומדת כאן היום
ומכריזה שאנו יכולים לסיים את נישואי הילדים בתוך דור אחד.
זה הרגע
שילדה ועוד ילדה ועוד מיליוני ילדות בכל העולם,
יוכלו להגיד,
"אני אתחתן כשאני ארצה".
(מחיאות כפיים)
תודה לכם. (מחיאות כפיים)