2012 m., kai apipiešiau Jara Mečetės minaretą,
mano gimtajame Gabese, pietų Tunise,
niekada nemaniau, kad grafitis pritrauks tiek daug dėmesio miestui.
Iš pradžių, tiesiog ieškojau sienos savo gimtajame mieste,
ir nutiko taip, kad minaretas buvo pastatytas 1994 m.
Ir 18 metų šie 57 metrai betono stovėjo pilki.
Kai pirmą kartą sutikau imamą ir pasakiau jam, ką norėčiau padaryti,
jis atsakė „Ačiū Dievui, pagaliau tu atėjai“,
ir pasakė, kad metų metus jis laukė kažko,
kad padarytų kažką.
Pats nuostabiausias dalykas apie šį imamą, kad jis nieko manęs neprašė –
nei eskizo, ar ką aš ruošiuosi užrašyti.
Kiekviename savo darbe aš rašau žinutes
naudodamas savo kaligrafijos stilių – kaligrafijos ir grafičio miksą.
Naudoju citatas arba poeziją.
Pamaniau, kad minaretui labiausiai tinkama žinutė,
užrašyta ant mečetės, turėtų būti iš Korano
taigi pasirinkau šią eilutę:
„Ak, žmonija, mes sukūrėme tave iš vyrų ir moterų,
ir padarėme tave žmonėmis ir gentimi, kad pažintumėte vienas kitą“.
Tai buvo universalus šūkis taikai, tolerancijai ir pripažinimui,
kylantis iš to požiūrio, kurio dažniausiai žiniasklaidoje nevaizduojame teigiamai.
Buvau nustebintas, kaip vietinė bendruomenė reagavo į piešinį,
ir kaip jis vertė juos didžiuotis matant, kad minaretas sulaukia tiek daug dėmesio
tarptautinėje spaudoje aplink visą pasaulį.
Imamui tai nebuvo tik piešinys:
tai buvo išties giliau, nei tai.
Jis tikėjosi, kad šis minaretas taps miesto paminklu
ir trauks žmones į šią pamirštą vietą Tunise.
Žinutės universalumas,
tuometinis Tuniso politinis kontekstas
ir faktas, kad rašau Koraną grafityje,
neliko nereikšmingi.
Tai iš naujo suvienijo bendruomenę.
Suburti žmones, ateities kartas
kartu per arabišką kaligrafiją
yra tai, ką aš darau.
Žinučių rašymas yra mano kūrinių esmė.
Kas juokinga, tiesą sakant, net ir arabiškai kalbantys žmonės
turi itin susitelkti, kad iššifruotų, ką parašau.
Jums nereikia žinoti reikšmės, kad pajustumėte kūrinį.
Manau, kad arabiškas raštas pirmiau paliečia sielą, nei pasiekia jūsų akis.
Tame yra grožis, kurio nereikia išversti.
Tikiu, arabiškas raštas kalba kiekvienam;
tau, tau, tau, bet kam,
ir kai supranti reikšmę,
jautiesi susijęs su juo.
Aš visada pasirūpinu parašyti žinutes,
kurios būtų tinkamos vietai, kurioje piešiu,
bet žinutes, kurios turėtų universalų aspektą,
taigi bet kas aplink pasaulį gali pajusti ryšį.
Aš gimiau ir užaugau Prancūzijoje, Paryžiuje,
ir pradėjau mokytis, kaip rašyti ir skaityti arabiškai, kai man buvo 18.
Šiandien aš rašau žinutes tik arabiškai.
Viena priežasčių, kodėl man tai yra svarbu,
yra dėl mano patirtos reakcijos visame pasaulyje.
Rio de Žaneire aš išverčiau šį portugališką eilėraštį,
parašytą Gabriela Tôrres Barbosa,
kuris pagerbė lūšnynų vargšus,
ir tada nupiešiau jį ant stogo.
Vietinė bendruomenė buvo labai susidomėjusi tuo, ką darau,
bet vos tik jiems perteikiau kaligrafijos reikšmę,
jie man padėkojo, nes pajuto susiję su kūriniu.
Pietų Afrikoje, Keiptaune,
Philippi vietinė bendruomenė
pasiūlė man vienintelę lūšnyno betoninę sieną.
Tai buvo mokykla, ir parašiau ant jos
Nelsono Mandelos citatą,
sakančią „[arabiškai]“,
kuri reiškia „Tai atrodo neįmanoma, kol nėra padaroma“.
Tada prie manęs priėjo vyras ir paklausė: „Žmogau, kodėl nerašai angliškai?“
Ir aš jam atsakiau „Laikyčiau tavo susirūpinimą teisėtu, jei paklaustum,
kodėl neparašiau zulų kalba“.
Kartą Paryžiuje vyko renginys,
ir kažkas davė savo sieną piešimui.
Ir kai jis pamatė, kad piešiu arabiškai,
jis pasiuto – iš tikrųjų, isteriškai – ir jis paprašė nuvalyti sieną.
Buvau supykęs ir nusivylęs.
Bet po savaitės renginio organizatorius paprašė manęs sugrįžti
ir pasakė, kad yra siena tiesiai prieš to vyruko namus.
Taigi, šis vyrukas –
(juokiasi)
buvo priverstas kasdien tai matyti.
Iš pradžių ruošiausi rašyti „[arabiškai]“,
kas reiškia „Še tau“, bet –
(juokiasi)
nusprendžiau būti protingesnis ir parašiau „[arabiškai]“,
kas reiškia „Atverk savo širdį“.
Aš labai didžiuojuosi savo kultūra,
ir bandau būti jos ambasadoriumi savo kūriniuose.
Tikiuosi, kad aš galiu sulaužyti visų žinomus stereotipus
su arabiško rašto grožiu.
Šiandien aš neberašau žinutės vertimo ant sienos.
Nenoriu, kad kaligrafijos poetiškumas būtų sudarkytas,
nes tai yra menas, ir jūs galite tai suprasti nežinodami reikšmės,
kaip kad mėgaujatės bet kuria muzika iš kitų šalių.
Kai kurie žmonės mato tai, kaip atmetimą ar užvertas duris,
bet man, tai daugiau kvietimas –
į mano kalbą, į mano kultūrą ir į mano meną.
Dėkoju.
(Plojimai.)