Když jsem v roce 2012, maloval minaret mešity Jara Mosque
v mém rodném městě Gabés na jihu Tuniska,
vůbec mě nenapadlo, že graffiti přitáhne městu takovou pozornost.
Zpočátku jsem se jen poohlížel po zdi v rodném městě,
a tento minaret byl postaven v r.1994.
Těch 57 m betonové zdi bylo 18 let jen šedých.
Když jsem se poprvé setkal s imámem a řekl mu, co chci udělat,
pronesl: "Díkybohu, konečně jsi tu!"
a řekl mi, že už léta čekal na někoho,
kdo s tou zdí něco udělá.
Nejúžasnější na něm bylo, že po mě nic dopředu nechtěl -
ani nákres, ani co tam chci psát.
Do každého svého díla píšu vzkaz
svým vlastním stylem kaligraffiti - mixem kaligrafie a graffiti.
Používám citáty nebo básně.
Uvažoval jsem, že vzkaz zdobící stěny minaretu mešity
by měl vycházet z Koránu.
A tak jsem vybral tento verš:
"Lidé, věru jsme vás stvořili z muže a ženy
a učinili jsme z vás národy a kmeny, abyste se vzájemně poznali."
Ta slova volají po míru, toleranci a přijetí
ze strany, kterou média obvykle nepředstavují v dobrém světle.
Byl jsem ohromen tím, jak místní lidé na tu malbu reagovali,
a jak začali být pyšní na minaret poutající tolik pozornosti
v mezinárodním tisku po celém světě.
Pro imáma to nebyla jen malba;
mělo to mnohem větší hloubku.
Doufal, že se minaret stane městskou památkou,
která přivede lidi do této zapomenuté části Tuniska.
Univerzálnost toho vzkazu,
tehdejší politické okolnosti v Tunisku,
a fakt, že jsem opisoval Korán ve stylu graffiti,
nebyl bezvýznamný.
Spojilo to komunitu.
Propojovat lidi, budoucí generace,
pomocí arabské kaligrafie,
je moje práce.
Vysílat vzkazy je základem mého umění.
Vtipné je, že dokonce i arabsky mluvící lidé
se musí hodně soustředit, aby rozluštili, co píšu.
Ale k prožití díla nepotřebujete znát význam.
Věřím, že arabské písmo zasáhne vaši duši dříve než oči.
Je v něm krása, kterou není třeba překládat.
Věřím, že arabské písmo promlouvá ke každému;
k vám, k vám, k vám, ke komukoli.
A ve chvíli, kdy pochopíte význam,
se s ním cítíte spojení.
Vždy se ujistím, že vzkaz, který píšu,
je relevantní k místu, kde jej tvořím.
Současně je to však také sdělení univerzální povahy,
takové, s nímž se může spojit kdokoliv na celém světě.
Narodil jsem se a vyrůstal ve Francii, v Paříži,
a začal jsem se učit arabsky psát a číst, když mi bylo 18.
Dnes píšu vzkazy jedině v arabštině.
Jedním z důvodů, proč je to pro mě tak důležité,
jsou všechny ty reakce, se kterými jsem se ve světě setkal.
V Riu de Janeiru jsem přeložil tuhle portugalskou báseň
od Gabriely Torres Barbosy,
která vzdávala hold chudým lidem z předměstí,
a potom ji namaloval na střechu.
Mezi místními to vyvolalo opravdové pozdvižení,
ale jakmile jsem jim vysvětlil smysl kaligrafie,
poděkovali mi, protože se s tím dílem cítili svázáni.
V Jihoafrické republice, v Kapském městě,
mi lidé z místního slumu ve Philippi
nabídli jejich jedinou betonovou zeď.
Byla to škola, a tak jsem na ni napsal
citát Nelsona Mandely,
který říká: "[arabsky]",
což znamená "Zdá se to být nemožné, dokud to není hotové."
Potom za mnou přišel jeden člověk a říká: "Proč nepíšeš v angličtině?"
a já mu odpověděl: "Zvážil bych tvé obavy, kdyby ses mě zeptal,
proč nepíšu zulštinou."
Jednou se v Paříži konala událost,
a jistý člověk si přál, aby jeho zeď byla pomalovaná.
Když ale uviděl, že maluju v arabštině,
rozčílil se – vlastně byl hysterický – a chtěl, abych to smazal.
Byl jsem naštvaný a zklamaný.
Avšak o týden později mě organizátor té akce zavolal zpět,
a řekl mi, že je tam zeď přímo před domem onoho člověka.
Nakonec byl –
(smích)
vlastně nucen vídat to každý den.
Zpočátku jsem chtěl napsat: "[arabsky]",
což znamená "Přímo do tvého obličeje",
(smích)
ale rozhodl jsem se být chytřejší a napsal jsem: "[arabsky]",
což je "Otevři své srdce".
Jsem skutečně hrdý na svou kulturu,
a snažím se být jejím vyslancem prostřednictvím svého umění.
Taky doufám, že se mi díky kráse arabského písma
podaří zničit zaběhlé stereotypy.
Dnes už na zdi nepíšu překlad svých vzkazů.
Nechci narušovat poezii kaligrafie,
protože je to umění a to můžete ocenit i bez znalosti významu,
stejně jako si můžete užít hudbu z jiných zemí.
Někteří lidé to vidí jako překážku nebo zavřené dveře,
ale pro mě je to spíš pozvání –
k setkání s mým jazykem, mou kulturou a mým uměním.
Děkuji.
(potlesk)