Ajkule su slavljene kao moćni bogovi
u nekim domorodačkim kulturama.
Na primer, Fidžijci veruju da je bog-ajkula, Dakuvanga,
mogao zaštititi ribare od opasnosti na moru.
A danas se ajkule smatraju za sam predatorski vrh svetskih okeana
i spadaju u jedne od najdužih živih kičmenjaka na Zemlji.
Šta je to što ove ribe čini vrednim naših drevnih legendi,
a isto tako veoma uspešnim u morima?
Većina njihove lovačke snage potiče iz jedinstvenog niza bioloških osobina
usavršavanih više od 400 miliona godina.
Njihovi hrskavičavi skeleti su manje gusti od koštanih
i zahtevaju manje energije za pokretanje.
Velike uljane jetre pružaju plovnost njihovim hidrodinamičnim telima
i dok se mišići trupa koštanih riba pripajaju direktno na njihov skelet,
isti se kod ajkula pripajaju na njihovu kožu.
Ovaj specifičan dizajn ih pretvara u cevi pod velikim pritiskom
čija elastična koža može efikasno preneti snagu mišića na rep.
Koža ajkula ima i dodatne izvanredne karakterisitke.
Uprkos svom glatkom spoljašnjem izgledu,
na mikroskopskom nivou ima hrapavu teksturu
zahvaljujući hiljadama sićušnih ljuski nalik na zube
koje se nazivaju dermalni zubići.
Svaki zubić je obložen supstancom pod imenom enameloid,
koja pretvara kožu u čvrsti oklop.
Dodatno varira i sama struktura zubića duž tela
na takav način da smanjuje šumove i otpor
dok se ajkula kreće kroz vodu.
Što se tiče zuba u njihovim ustima,
ajkule ih mogu proizvesti i do 50 000 u svom životu.
U proseku izgube jedan zub nedeljno,
a svaki put kada se to desi,
ubrzo je zamenjen drugim.
Zahvaljujući sloju fluorida koji im oblaže zube,
ajkule nemaju karijes.
Međutim, zubi nisu isti kod svih ajkula.
Oni se razlikuju od vrste do vrste i u zavisnosti od ishrane.
Neki su zbijeni i spljošteni,
što je korisno za mrvljenje mekušaca.
Drugi su u obliku igala za hvatanje riba.
Usta velikih belih ajkula sadrže špicaste donje zube za držanje plena
i trouglaste reckaste gornje zube za sečenje.
Ova raznovrsnost omogućuje ajkulama da pikiraju plen u različitim okruženjima.
Mnoge vrste poseduju još jednu specifičnu osobinu,
mogućnost da izbace vilicu iz svojih usta,
dodatno ih otvore
i iznenada ugrabe plen.
Tokom evolucije,
mozgovi ajkula su se proširili
zajedno sa rastom njihovih čulnih organa.
Današnje ajkule mogu da namirišu nekoliko kapi krvi
i čuju zvukove pod vodom sa udaljenosti od 800 metara.
Posebno dobro čuju na niskim frekvencijama,
uključujući i one koje ispuštaju ribe na samrti.
Poput mačaka, imaju reflektivne membrane koje se zovu tapeta lucida
sa zadnje strane očiju
koje im drastično poboljšavaju vid pri slabom svetlu.
Kao da ove ojačane sposobnosti nisu dovoljne,
ajkule su obogaćene šestim čulom.
One mogu da love pomoću mreže elektrosenzornih ćelija
pod nazivom Lorencinijeve ampule.
Ove ćelije su ispunjene hipersenzitivnim gelom
koji im omogućuje da detektuju električni signal plena,
uključujući i najmanje trzanje mišića.
Najreprezentativnije vrste ajkula
poput velike bele ajkule, kučka, kučine i losos ajkule,
toliko su uspešne zbog još jedne iznenađujuće osobine.
Imaju toplu krv, iako su hladnokrvna bića.
Unutar njihovih tela
nalaze se snopovi arterija i vena
koji se zovu „rete mirabile“.
U njima se venska krv ugrejana od strane pokretnih mišića
kreće tik uz arterije koje prenose hladnu, oksigenizovanu krv iz škrga.
Ovakav raspored prenosi toplotu u krv
koja se vraća nazad u vitalne organe.
Topli mišići omogućuju brže, mnogo snažnije plivanje,
dok topliji trbusi potpomažu varenju
i bržem razvijanju mladunaca u utrobi.
Takođe, toplije oči i mozgovi drže ajkule u pripravnosti u hladnijim vodama.
Gledajući ove neverovatne adaptacije, više se treba diviti ovim 500 vrstama
koje lutaju našim okeanima, nego ih se plašiti.
Nažalost, čak jedna trećina ovih vrsta je ugroženo
zbog preteranog ribolova.
Nakon miliona godina razvitka
ovi vrhunski predatori se možda susreću sa najvećim izazovom do sad.