כרישים נחשבו לאלים חזקים
בכמה תרבויות ילידיות.
לדוגמה, אנשי פיג'י מאמינים שאל הכריש דאקוואקה,
יכול להגן על דייגים מסכנות הים.
והיום, כרישים מוכרים כטורפי העילית של האוקיינוסים בעולם
וכוללים כמה מבעלי החוליות הכי עתיקים בכדור הארץ.
מה הופך את הדגים האלה לראויים לאגדות העתיקות שלנו
ולכל כך מוצלחים בים?
כוחות הציד שלהם נובעים במידה רבה מסט יחודי של תכונות ביולוגיות
שהושחזו במשך יותר מ-400 מליון שנים.
השלד הסחוסי שלהם דחוס פחות משלד מעצם
ודורש פחות אנרגיה כדי לזוז.
כבדים שומניים גדולים עוזרים להציף את גופם היעיל
ובעוד ששרירי הגוף של דגים עם עצמות מתחברים ישירות לשלד שלהם,
אלה של כרישים מתחברים גם לעור שלהם.
העיצוב המיוחד הזה הופך אותם לצינורות בלחץ
שהעור הקפיצי שלהם יכול להעביר כוחות שריריים ביעילות לזנב.
לעור הכריש יש תכונות יוצאות דופן נוספות.
למרות שהוא נראה חלק מבחוץ,
ברמת המיקרו, יש לו מרקם גס
תודות לאלפי קשקשים זעירים דמויי שיניים
שנקראים בליטות עוריות.
כל בליטה מצופה בחומר שנקרא אנמלואיד,
מה שהופך את העור למגן קשיח.
כמו כן, מבנה הבליטות משתנה לאורך הגוף
כך שהן מפחיתות את הרעש והגרר
כשהכריש נע במים.
באשר לשיניים בפה שלהם,
כרישים יכולים לייצר עד 50,000 לאורך חייהם.
בממוצע, הם יכולים לאבד שן בשבוע,
וכל פעם שזה קורה,
היא מוחלפת במהירות.
תודות לשכבה של פלואוריד שמצפה את השיניים שלהם,
כרישים גם נמנעים מחורים.
אבל השיניים אינן זהות בכל הכרישים.
הן יכולות להשתנות בין מינים ותזונה.
חלקן דחוסות ושטוחות,
שימושיות לריסוק קונכיות.
אחרות דמויות מחטים לאחיזת דגים.
פיות הקרחה הלבנה מכילים שיניים תחתונות חדות להחזקת טרף
ושיניים עליונות משולשות ומשוננות לחיתוך.
המגוון הזה מאפשר לכרישים לתפוש טרף במגוון סביבות ימיות.
להרבה מינים יש תכונה מעניינת נוספת –
היכולת לשגר את הלסתות מתוך הפה שלהם,
לפתוח אותן ממש רחב,
ולתפוש טרף בהפתעה.
במהלך האבולוציה,
מוחות הכרישים התרחבו,
יחד עם גדילת איברי החישה שלהם.
כרישים בימינו יכולים להריח כמה טיפות דם
ולשמוע צלילים מתחת למים ממרחק 800 מטר.
הם בעיקר מכווננים לתדירויות נמוכות,
כולל אלו שמשודרות על ידי דגים שעומדים למות.
וכמו חתולים, יש להם רקמות מחזירות אור שנקראות טפטה לוסידה
באחורי עיניהם
שמשפרות דרמטית את הראיה שלהם באור נמוך.
ואם היכולות המוגברות האלו לא מספיקות,
כרישים אפילו חידדו חוש שישי.
הם מסוגלים לצוד בשימוש ברשת של תאים קולטי חשמל
שנקראת אמפולה לורנזיני.
התאים האלו מלאים בג'ל מאוד רגיש
שמאפשר להם לזהות אותות חשמליים מטרף,
כולל העיוות הכי קל של שריר.
כמה ממיני הכרישים הכי איקוניים,
כמו הקרחה הלבנה, מייקו, פורביגלים וכרישי סלמון,
חבים את הצלחתם לתכונה מפתיעה נוספת:
דם חם בתוך יצורים קרי-דם.
בתוך גופם,
יש קבוצות של ורידים ועורקים
שנקראים רטה מירביל.
כאן, דם ורידי שהתחמם על ידי השרירים הפעילים של הכריש,
עובר ליד העורקים שנושאים דם קר, עשיר בחמצן מהזימים.
הסידור הזה מעביר חום לדם
שמועבר חזרה לאברים החיוניים של הגוף.
שרירים חמים יותר מאפשרים שחיה מהירה וחזקה יותר,
בעוד הבטן החמימה מסייעת לעיכול,
ולהתפתחות המהירה של הצעירים ברחם.
ועיניים ומוחות חמים יותר שומרים על עירנות הכרישים במים קרים.
עם ההתאמות המדהימות האלו, יש יותר סיבות להעריץ מאשר לפחד
מ-500 מיני הכרישים ששוחים באוקיינוסים.
למרבה הצער, שליש מהמינים האלו מאויימים
בשל דיג יתר.
אחרי מליוני שנות התפתחות,
טורפי העל האלו אולי פוגשים באתגר הגדול ביותר שלהם עד כה.