לפני עשרים שנה
כשהייתי פרקליט ועורך דין לזכויות אדם
במשרה מלאה במשרד עורכי דין בלונדון,
ובית המשפט הגבוה ביותר במדינה
עדיין התכנס, יש שיגידו בגלל תאונה של ההיסטוריה,
בבנין הזה כאן,
פגשתי איש צעיר שבדיוק התפטר מעבודתו
במשרד החוץ הבריטי.
כששאלתי אותו, "למה עזבת?"
היא סיפר לי את סיפורו.
הוא הלך אל המנהל שלו בוקר אחד ואמר,
"בוא ונעשה משהו בקשר לפגיעה בזכויות האדם בסין".
והמנהל שלו ענה,
"אנחנו לא יכולים לעשות כלום בקשר לפגיעה בזכויות האדם בסין
כי יש לנו קשרי מסחר עם סין."
אז החבר שלי יצא עם הזנב בין הרגליים,
ושישה חודשים לאחר מכן, הוא שוב חזר אל המנהל שלו,
והפעם הוא אמר,
"בוא ונעשה משהו בקשר לזכויות האדם בבורמה",
כפי שהמדינה נקראה אז.
המנהל שלו שוב השתהה
ואמר, "אבל אנחנו לא יכולים לעשות שום דבר בקשר לזכויות האדם בבורמה
כי אין לנו קשרי מסחר עם בורמה".
[צחוק]
זה היה הרגע שהוא ידע שהוא צריך לעזוב.
זו לא הייתה רק הצביעות שהפריעה לו
זה היה חוסר המוכנות של הממשלה שלו
להיכנס לעימות עם ממשלות אחרות,
ולדיונים מתוחים,
כשכל אותו זמן אנשים חפים מפשע נפגעים.
כל הזמן אומרים לנו
שעימות הוא דבר רע
שפשרה היא טובה;
שעימות הוא דבר רע
אבל קונצנזוס הוא טוב;
שעימות הוא רע
ושיתוף פעולה הוא טוב.
אבל מנקודת המבט שלי,
זוהי ראייה פשוטה מדי של העולם.
אנחנו לא יכולים לדעת
אם עימות הוא רע
אלא אם כן אנחנו יודעים מי הנלחמים,
למה הם נלחמים,
ואיך הם נלחמים.
ופשרות יכולות להיות נוראיות
אם הן פוגעות באנשים שאינם נוטלים בהן חלק,
אנשים שהם פגיעים, מוחלשים,
אנשים שעליהם אנו מחוייבים להגן.
עכשיו, אתם עשויים להיות מעט ספקנים לגבי עורך דין
שטוען שיש יתרונות לעימות
ופשרה עשויה ליצור בעיות,
אבל אני מוסמך גם כמגשר,
ובימים אלה אני מבלה את זמני בהרצאות בהתנדבות על אתיקה.
אז כמו שמנהל הבנק שלי אוהב להזכיר לי, אני מטפס מטה.
אבל אם תקבלו את הטיעון שלי,
זה ישנה לא רק את הדרך שבה אנו מנהלים את החיים האישיים שלנו,
שאני רוצה להניח בצד כרגע,
אלא גם את הדרך שבה אנחנו חושבים על בעיות עיקריות
של בריאות הציבור והסביבה.
הרשו לי להסביר.
כל תלמיד חטיבת ביניים בארצות הברית,
כולל בתי בת ה-12,
לומד שיש שלוש זרועות לממשלה.
הזרוע המחוקקת, המבצעת, והזרוע השופטת.
ג'יימס מדיסון כתב,
"אם יש עיקרון מקודש בחוקה שלנו,
ולמעשה בכל חוקה חופשית,
יותר מכל אחד אחר,
הוא זה שמפריד
בין הכוחות המחוקקים, המבצעים והשופטים".
האבות המייסדים לא היו מודאגים רק
מריכוז הכוח והשימוש בו.
הם גם הבינו את הסכנות שיש להשפעה.
שופטים לא יכולים לקבוע את החוקתיות של החוקים
אם הם משתתפים בחקיקה של חוקים אלו.
הם גם אינם יכולים להטיל את האחריות על זרועות הממשלה האחרות
אם הם משתפים איתן פעולה
או נמצאים איתן ביחסים קרובים.
החוקה היא, כפי שמלומד ידוע אחד הגדיר זאת,
"הזמנה למאבק".
בעוד שאותנו העם זה משרת
כשהזרועות האלו באמת נאבקות זו עם זו.
אנחנו מכירים בחשיבותו של מאבק,
לא רק במגזר הציבורי
בין הזרועות של הממשלה שלנו.
אנחנו מכירים את זה גם במגזר הפרטי,
במערכות יחסים בין ארגונים.
בואו נדמיין ששתי חברות תעופה אמריקאיות יושבות יחד ומסכימות
שהם לא יורידו את מחירי
הכרטיסים במחלקת התיירים מתחת ל-250 דולר לכרטיס.
זהו שיתוף פעולה, יש שיגידו קנוניה,
לא תחרות,
ואנחנו האנשים נפגעים
כי אנחנו משלמים יותר על הכרטיסים שלנו.
ובדומה, דמיינו שתי חברות תעופה אומרות,
"תראו, חברת תעופה א, אנחנו ניקח את המסלול מלוס אנג'לס לשיקגו,"
וחברת תעופה ב אומרת "אנחנו ניקח את המסלול משיקגו לוושינגטון,
ולא נתחרה."
כאן, שוב, זהו שיתוף פעולה או קנוניה, במקום תחרות,
ואנו האנשים, נפגעים.
אז אנו מבינים את חשיבותו של המאבק
כשזה נוגע ליחסים בין זרועות הממשלה,
המגזר הפרטי.
אנחנו גם מבינים את חשיבותו של העימות
כשמדובר ביחסים בין תאגידים,
המגזר הפרטי.
אבל איפה ששכחנו את זה
זה ביחסים בין הציבורי לפרטי.
וממשלות ברחבי העולם משתפות פעולה עם תעשייה
כדי לפטור בעיות של בריאות הציבור ואיכות הסביבה,
לעתים קרובות משתפות פעולה עם אותם תאגידים
שיוצרים או מחריפים את הבעיות שאותן הם מנסים לפטור.
נאמר לנו שמיחסים אלו
שני הצדדים מרוויחים.
אבל מה אם מישהו מפסיד?
אתן לכם כמה דוגמאות.
סוכנות של האו"ם החליטה לטפל בבעיה רצינית:
תברואה ירודה בבתי ספר בהודו הכפרית.
הם עשו זאת לא רק בשיתוף פעולה עם הממשל הלאומי והמקומי
אלא גם עם חברת טלוויזיה
ועם חברת משקאות קלים בינלאומית.
תמורת פחות ממיליון דולר,
התאגיד הזה נהנה מחודש שלם של מסע קידום מכירות
כולל מבצע התרמה של 12 שעות
כשבכולם השתמשו בלוגו של החברה ובמערך הצבעים שלה.
זה היה סידור
שהיה לגמרי מובן
מנקודת המבט של התאגיד.
זה משפר את תדמיתה של החברה
ויוצר נאמנות למוצריה.
אבל לדעתי,
זה בעייתי ביותר בשביל הסוכנות הבין-ממשלתית,
סוכנות שמטרתה לקדם אורח חיים בר-קיימא.
על ידי הגדלת צריכה של משקאות ממותקים
שמגיעים ממקורות מים דלים ונמכרים בבקבוקי פלסטיק
במדינה שכבר מתמודדת עם השמנת יתר,
זה לא בר קיימא, מבחינת בריאות הציבור,
ולא מנקודת מבט על איכות הסביבה.
וכדי לפתור בעיית בריאות ציבורית אחת
הסוכנות זורעת זרעים
של בעייה אחרת.
זו רק דוגמה אחת מתוך עשרות שגיליתי
כשערכתי מחקר לספר על היחסים בין ממשלה לתעשיה.
הייתי יכול גם לספר לכם על יוזמה בפארקים
בלונדון וברחבי בריטניה,
בה מעורבת אותה חברה שמקדמת פעילות גופנית,
או של הממשלה הבריטית שיוצרת התחייבויות בהתנדבות
בשיתוף עם התעשייה
במקום לווסת תעשיה.
שיתופי פעולה או שותפויות אלו הפכו לפרדיגמה בבריאות הציבור
ושוב, הם הגיוניים מנקודת המבט של התעשייה.
זה מאפשר לתעשייה להגדיר בעיות ופתרונות
בדרכים שמאימות הכי פחות
והכי תואמות לצרכים המסחרים שלהם.
אז עודף משקל נעשה בעיה
של קבלת החלטות אישית,
של התנהגות אישית,
של אחריות אישית ופעילות גופנית בלתי מספקת.
זו לא בעיה,
כשמגדירים את זה ככה,
של מערכות מזון רב לאומיות בהן מעורבים תאגידים גדולים.
ושוב, אינני מאשים את התעשייה.
התעשייה מן הסתם עוסקת באסטרטגיות של השפעה
כדי לקדם את האינטרסים המסחריים שלה.
אבל לממשלה יש אחריות
לפתח אסטרטגיות-נגד
שיגנו עלינו
ועל טובת הכלל.
הטעות שהממשלות עושות
כשהן משתפות פעולה כך
עם התעשייה
זה שהן ממזגות
את טובת הכלל
עם המכנה המשותף.
כשמשתפים פעולה עם תעשייה
מורידים מייד מהשולחן
את מה שיקדם את טובת הכלל, אך התעשייה לא תסכים לקבל
התעשייה לא תסכים להגדלת הרגולציה
אלא אם כן תאמין שזה ימנע עוד רגולציות
או שזה ירחיק מתחרים מהשוק.
כמו כן, חברות לא יסכימו לדברים מסויימים
כמו למשל, העלאת המחיר של המוצרים הבלתי בריאים שלהן,
כי זה יפר את חוקי התחרות,
כפי שקבענו.
לכן הממשלות שלנו לא צריכות לערבב
את טובת הכלל עם המכנה המשותף,
בעיקר כשהמכנה המשותף משמעו להגיע להסכם עם התעשייה.
אני רוצה לתת לכם דוגמה נוספת,
של מעבר משיתוף פעולה גבוה
למשהו שמתחת לאדמה
הן במובן המילולי והן בהשאלה:
השבירה ההידראולית של גז טבעי.
תארו לעצמכם שאתם רוכשים חלקת אדמה
מבלי לדעת שזכויות המינרלים נמכרו,
זה לפני הבום של השבירה ההידראולית.
אתם בונים את בית חלומותיכם על המגרש הזה,
וזמן קצר לאחר מכן,
אתם מגלים שחברת הגז בונה משטח קידוח על האדמה שלכם.
זה היה המצב של משפחת הלוויץ'
בתוך פרק זמן קצר מאוד,
הם החלו להתלונן על כאבי ראש,
כאבי גרון וגרוי בעיניים
בנוסף להפרעה של הרעש, הרטט
והאורות הבוהקים שהתפשטו מהגז הטבעי.
הם היו קולניים מאוד בביקורתם,
ואז השתתקו.
ובזכות הפיטסבורג פוסט גאזט, שבו התמונה הזאת הופיעה,
ועוד עיתון אחד, גילינו מדוע הם השתתקו.
העיתונים פנו לבית המשפט ושאלו, "מה קרה להלוויצ'ים?"
והתברר שההלווויצ'ים עשו הסכם חשאי
עם אנשי הגז שהיה עסקת חבילה של "קח או הנח."
חברת הגז אמרה,
אתם יכולים לקבל סכום של שש ספרות
כדי לעבור למקום אחר ולהתחיל מחדש,
אבל בתמורה
אתם חייבים להבטיח לא לדבר על כך,
לא לדבר על השבירה ההידראולית שחוויתם,
לא לדבר על ההשלכות הבריאותיות
שעשויות היו להתגלות בבדיקה רפואית.
אני לא מאשים את ההלוויצ'ים על כך שהסכימו להצעה.
הסדר של "קח או הנח"
והתחלה מחדש במקום אחר.
ואפשר להבין
מדוע החברה רצתה להשתיק את העניין.
אבל אני רוצה לשים את האצבע על המערכת המשפטית והרגולטורית
מערכת שיש בה רשתות של הסכמים
בדיוק כמו זה
שמשמשים להשתיק אנשים ולהעלים נקודות נתונים
ממומחי בריאות הציבור ואפידמיולוגים,
מערכת שבה הרגולטורים
אפילו יימנעו ממתן הודעת הפרה
במקרה של זיהום אוויר
אם בעל הקרקע וחברת הגז
מסכימים להגיע להסדר.
זוהי שיטה שאינה רק רעה מנקודת המבט של בריאות הציבור;
יש בה סיכונים למשפחות מקומיות
שנשארות באפלה.
נתתי לכם שתי דוגמאות לא כי הן מבודדות.
הן דוגמאות לבעיה מערכתית.
יכולתי לשתף כמה דוגמאות מנוגדות,
המקרה למשל של פקיד הציבור
שתובע את חברת התרופות
על הסתרת העובדה
שהתרופות נוגדות הדיכאון שלה מגדילות מחשבות אובדניות בבני נוער
אני יכול לספר לכם על הרגולטור שפעל כנגד יצרנית היוגורט
שהגזימה ביתרונות הבריאותיים של היוגורט שלה.
ואני יכול לספר לכם על המחוקק שלמרות שתדלנות כבדה
שמכוונת לשני צידי המתרס הפוליטי
דוחף למען הגנה על הסביבה.
אלו הן דוגמאות מבודדות,
אבל הן משואות של אור באפילה,
שיכולות להראות לנו את הדרך.
פתחתי בטענה שלעתים עלינו לפתוח בעימות.
ממשלות צריכות להיאבק,
לפעמים בסכסוך ישיר עם תאגידים.
זה לא בגלל שממשלות הן טובות מטבען
ואיגודים הם רעים מטבעם.
כל אחד מהם מסוגל להיות טוב או רע.
אך איגודים פועלים לקידום אינטרסים מסחריים,
ולעתים הם מערערים או מקדמים את טובת הכלל
אבל זו אחריותן של הממשלות
להגן ולקדם את טובת הכלל.
ועלינו להתעקש
שהם ילחמו כדי לעשות זאת.
משום שממשלות
הן האפוטרופסים
של בריאות הציבור;
ממשלות הן אפוטרופסים
של הסביבה;
ואלו הן הממשלות
שהינן אפוטרופוסים
של חלקים חיוניים אלה של טובת הכלל שלנו.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)