Voldria començar la meva actuació dient que el 90 per cent de tot són ximpleries.
(Rialles)
S'anomena la llei de Sturgeon, i això significa
que la majoria de les coses sempre són dolentes.
Aquí tinc una girafa.
Llançaré la girafa cap enrere
i la persona que l'agafi m'ajudarà en el pas següent.
Senyor, vostè ha agafat la girafa.
Tinc una carta a la mà.
Anomeni sense embuts una carta de la baralla.
Persona del públic: El 10 de cors.
Helder Guimarães: El 10 de cors.
Podia escollir qualsevol carta de la baralla,
però vostè ha dit el 10 de cors.
El 90 per cent de tot són ximpleries,
de manera que això serveix per demostrar que Sturgeon tenia raó.
(Rialles)
(Aplaudiments)
(Rialles)
Senyor, aquest no és el seu espectacle.
(Rialles)
Guardi la girafa un moment, d'acord?
Mare de Déu.
(Rialles)
Quins penques.
Doncs bé, la veritat és,
per què la majoria de les coses són dolentes?
La meva resposta és: Crec que parem de pensar massa aviat.
Us donaré un petit exemple, però molt clar,
una cosa que la gent feia al segle passat --
no aquest segle, l'anterior.
Consistia en agafar un tros de paper
y doblegar-lo cap endins utilitzant només la mà més dèbil,
en el meu cas, la mà esquerra.
Quedaria d'aquesta manera.
Per com heu reaccionat puc veure la vostra manca d'interès.
(Rialles)
Però no passa res, ho entenc.
Parem de pensar massa aviat.
Però si hi pensem una mica més,
per exemple, un clip.
Un clip converteix això en quelcom una mica més interessant.
No només això, si enlloc d'utilitzar la mà amb el dits,
utilitzo la mà tancada en un puny,
encara és una mica més interessant.
No s'acaba aquí, m'imposaré un temps límit d'un segon
i quedarà d'aquesta manera.
Aleshores -- no, no, no.
Sturgeon podria tenir raó.
Però no sempre hauria de tenir-la.
Les coses sempre poden canviar.
Senyor, quina era la carta?
El 10 de cors?
Això ens demostra que les coses sempre poden canviar --
el 10 de cors.
(Aplaudiments)
Els secrets són importants.
Els secrets són valuosos.
Aquest és el millor secret que mai he viscut.
Comença amb una baralla de cartes sobre la taula,
un senyor gran i una afirmació.
"No tocaré la baralla fins el final."
Tant se val qui era el senyor,
Tot el que compta es aquella frase ressonant al meu cap:
"No tocaré la baralla fins el final."
Durant tot aquell temps,
ell portava una llibreta petita
que a vegades obria, en fullejava les pàgines.
i mirava alguna cosa.
Però jo no parava gaire atenció a la llibreta
perquè estava capficat amb la baralla i l'afirmació que havia fet abans:
"No tocaré la baralla fins el final."
Senyor, vostè té la girafa.
Vinga, llanci-la en qualsevol direcció
de manera que trobi algú de casualitat.
Perfecte. Senyor, vostè farà de mi en aquesta història.
El senyor gran es va dirigir a mi i em va dir:
"Pots agafar una carta vermella o una negra."
La meva resposta va ser...
Persona del públic2: La carta negra.
HG: Exacte!
Era la carta negra.
Va dir: "Podria ser un trèvol o una pica",
i la meva resposta va ser...
Persona del públic 2: Una pica.
HG: Exacte! Era una pica.
Ell va dir: "Podria ser una pica alta o una baixa."
La meva resposta va ser...
Persona del públic 2: Una pica alta.
HG: Exacte! Va ser una pica alta.
Com que és una pica alta, podria ser un 9, un 10,
una J, un rei, una reina o un as de piques.
La meva resposta va ser...
Persona del públic 2: El rei.
HG: EL rei de piques, exacte!
Ara, senyor, siguem justos.
Vostè ha escollit el negre, una pica,
ha escollit una pica alta, quina exactament, perdoni?
Persona del públic 2: El rei. HG: El rei de piques.
Li ha semblat que jo hagi influenciat les seves decisions?
Persona 2: No, només he sentit la seva energia.
HG: Ha estat una decisió lliure, oi?
Si no és el cas comencem un altre cop
Ha estat del tot just? Públic 2: Totalment.
HG: El senyor gran es va dirigir a mi i em va fer una pregunta més:
un número entre l'1 i el 52.
El primer número que vaig pensar va ser el...
Persona del públic 2: El 17.
HG: Exacte! Va ser el 17.
El senyor gran només va dir una cosa més:
"Aquest és el final."
Sabia exactament què significava.
Sabia que tocaria la baralla.
Tot el que veureu a continuació és exactament com va passar.
Va treure la baralla fora de la capsa.
Res dins la capsa.
Va comptar: "Un, dos, tres, quatre, cinc, sis, set, vuit, nou, deu."
La tensió anava augmentant.
(Rialles)
"... 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17."
I al 17, enlloc d'un rei de piques,
quelcom va aparèixer al mig de la baralla.
Més tard vaig descobrir que es tractava d'un secret.
El senyor gran es va posar de peu i marxà.
No el vaig veure mai més.
Però es va deixar aquesta llibreta
que havia estat aquí des del começament.
Quan la vaig agafar,
aquell era el millor secret que mai havia viscut.
Els secrets que guardem ens defineixen,
com també els que compartim.
Aquesta va ser la seva manera de compartir un secret amb mi.
(Aplaudiments)
Quina bogeria! Ara bé,
(Rialles)
Crec que coses extraordinàries passen tota l'estona.
De veritat ho penso.
I la raó per la qual no les veiem més sovint,
és perquè no ens predisposem
a cercar aquestes coses extraordinàries.
Però què passaria si decidíssim buscar aquestes coses extraordinàries,
aquestes petites coincidències de la vida que són meravelloses de veritat?
Vostè té la girafa,
endavant, llanci-la en qualsevol direcció perquè trobi algú més de casualitat.
Senyor, ara li preguntaré,
té un bitllet d'un dòlar dels Estats Units?
Persona del públic 3: Crec que sí.
HG: Si? Ho veieu, una coincidència!
(Rialles)
Assegurem-nos-en que el té.
El té?
Persona del públic 3: Sí.
HG: Sí! Perfecte.
Ara vull que faci exactament el mateix que jo estic a punt de fer.
Tinc un bitllet d'un dólar per explicar-ho.
Vull que agafi el dòlar
i que doblegui la part del Washington cap endins, així.
Li ha de quedar com una mena de quadrat gran, d'acord?
Ara vull que agafi el bitllet i al doblegui així, de forma allargada,
perquè es converteixi en un rectangle.
Una altra vegada -- doblegui'l bé, premi'l --
i quan el tingui, si us plau,
doblegui el bitllet una vegada més en un quadrat petit com aquest
i avisi'm quan ho hagi fet.
El té? Perfecte.
Ara m'aproparé i, abans de començar,
em vull assegurar que fem això en condicions molt serioses.
Primer de tot, veiem si tenim un retolador i un clip.
Primer, agafi el retolador i signi el bitllet.
Aquesta n'és la raó:
Després faré moltes coses dalt de l'escenari
i no vull que pensin
"Oh, el Helder em va distraure"
"Algú va pujar a l'escenari i va canviar el bitllet"
Vull deixar clar que és el mateix bitllet.
Però això no és tot.
Vull que agafi el clip i el col·loqui al voltant del bitllet.
Per tant, si fins i tot algú puja a l'escenari i canvia el bitllet
jo no tindré temps suficient d'obrir i tancar el bitllet
i mirar el que no he de mirar.
És just?
Ja pot tornar-me el retolador.
D'aquesta manera, molt clarament,
vull que sigui visible el lloc on deixem el bitllet
des del començament d'aquest esdeveniment
i assegurar-me que tothom ho veurà.
De fet, posarem a un càmera a l'escenari.
Així, perfecte, que tothom ho pugui veure.
Aquesta és la seva firma? Sí? Perfecte.
També farem servir la baralla i una copa.
Nosaltres ens disposarem a buscar una coincidència extraordinària.
Em permet? Pot ajudar-me amb això?
Endavant, agafi unes cartes i barregi.
Si us plau, pot agafar unes cartes i barrejar?
Pot agafar unes cartes i barrejar.
Agafi unes cartes i barregi.
Poden barrejar cartes de moltes maneres diferents.
Poden barrejar cartes així, de forma més desordenada,
una cosa així.
Poden barrejar cartes a la manera Americana.
Com a portuguès, crec que no tinc dret a dir-vos com fer-ho.
Però allò important ve després de barrejar les cartes,
recordeu sempre que cal tallar i ajuntar les cartes.
Podria fer-ho per mi?
Talli i ajunti.
Quan ho tingui, enlairi les cartes.
Vostè també, talli i ajunti i enlairi les cartes.
Cap amunt, cap amunt.
Una baralla de cartes barrejada i tallada per 1, 2, 3, 4 i 5 persones.
Ara, amb molta cura, reuniré totes les cartes de la baralla.
Així de senzill.
Buscaré una coincidència davant de tothom.
Ho intentaré.
Tinc unes quantes cartes que, potser,
potser no valen res.
Però potser no hi parem atenció suficient.
Perquè potser, potser valen molt.
Abans de començar, senyor, vostè em va donar un dòlar.
És la seva firma?
Persona del públic 3: Sí que ho és.
HG: Vull que vegi amb molta claredat
que em disposo a obrir el seu bitllet
per revelar un petit secret que hem creat.
El secret d'aquest dòlar és el número de sèrie.
Senyora, que pot agafar el dòlar?
En el número de sèrie hi ha una lletra.
Quin és el primer número després de la lletra?
Persona del públic 4: El set.
HG: El set.
El set.
Però potser només es tracta d'una coincidència.
Quin és el segon número? Persona del públic 4: El nou.
Després del set tenim el nou.
I després del nou?
Persona del públic 4: El dos.
HG: El dos. Després del dos?
Persona del públic 4: El tres.
HG: El tres, i després?
Persona del públic 4: El tres. HG: El tres.
Persona del públic 4: El set. HG: El set.
Persona del públic 4: El quatre. HG: El quatre.
Persona del públic 4: El dos. HG: El dos, i?
Persona del públic 4: La Q.
HG: La Q? Vol dir la reina?
(Aplaudiments)
La reina de piques!
Totes les cartes per ordre, només per vostès.
Aquest ha estat el meu espectacle.
Moltes gràcies i que passin una bona nit.
(Aplaudiments)