1960 m. dar būdamas studentas
gavau stipendiją kelionei
studijuoti gyvenamųjų namų statybos Šiaurės Amerikoje.
Apkeliavome visą šalį.
Matėme daugiaaukščius viešuosius būstus
visuose didžiuosiuose miestuose:
Niujorke, Filadelfijoje.
Juose gyveno neturintys pasirinkimo.
Tada keliavome iš vieno priemiečio į kitą
ir grįžau galvodamas,
kad turime iš naujo išrasti daugiabučius.
Turi būti kitas būdas, kaip tai padaryti.
Negalime išlaikyti priemiesčių,
todėl sukurkime pastatą,
kuriame kiekvienas butas
turėtų namo savybes.
„Habitat“ svarbiausia sodai,
ryšis su gamta,
gatvės vietoj koridorių.
Gaminome surenkamąsias dalis, kad būtų ekonomiškiau.
Ir štai jis po beveik 50 metų.
Šioje vietoje tikrai norisi gyventi.
Dabar tai istorinis paveldas,
bet jis neišpopuliarėjo.
1973 m. pirmą kartą atvykau į Kiniją.
Vyko Kultūrinė revoliucija.
Apkeliavome visą šalį,
susitikom su architektais ir planuotojais.
Štai tuometis Pekinas,
nei vieno aukšto pastato
Pekine arba Šanchajuje.
Šendženas dar net nebuvo miestas.
Automobilių beveik nebuvo.
Po trisdešimt metų
Pekinas šiandien atrodo taip.
Šai Honkongas.
Jei esi turtingas, gyveni čia.
Jei esi vargšas, gyveni čia,
tai didžiulis tankumas ir jis būdingas ne tik Azijai.
San Paule gali skristi
sraigtasparniu 45 minutes
ir matyti šiuos aukštus pastatus,
ryjančius 19 a. žemaaukštę aplinką.
Taip viskas persipildo,
nebegalime judėti ir taip toliau.
Prieš keletą metų nusprendėme atsigręžti
ir pergalvoti „Habitat“.
Ar jis galėtų būti labiau įperkamas?
Ar galėtume pasiekti tokią gyvenimo kokybę
esant šiandieniniam tankiui?
Supratome, kad iš esmės svarbiausia yra šviesa,
svarbiausia saulė, gamta,
svarbiausia kurti fraktalus.
Ar galime atverti pastato paviršių,
kad jis turėtų daugiau ryšio su išoriniu pasauliu?
Sugalvojome daugybę modelių:
ekonomiškus pigiau pastatomus ir kompaktiškesnius modelius,
gyvenamųjų namų apvalakalus,
kur žmonės galėtų patys projektuotis namą
ir patys kurti sodus.
Tada nusprendėme Niujorke atlikti bandymą,
ir ištyrėme žemutinį Manhataną.
Sudarėme visų Manhatano pastatų žemėlapį.
Kairėje matote Manhataną šiandien:
mėlynai pažymėti gyvenamieji namai, raudonai – biurų, prekybos pastatai.
Dešinėje perkūrėme jį:
biurų pastatai sudaro pagrindą,
o 75 aukštuose viršuje
yra butai.
25 aukšte yra atvira gatvė,
bendruomeninė gatvė.
Ji pralaidi.
Čia yra sodų ir atvirų erdvių,
skirtų bendruomenei,
beveik kiekvienas vienetas turi nuosavą sodą
ir bendrą erdvę aplinkui.
Svarbiausia, viskas pralaidu, atvira.
Mieste nesudaroma sienų arba kliūčių,
šviesa prasiskverbia visur.
Pastaruosius dvejus trejus metus
pirmą kartą iš tiesų
įgyvendinome gyvenimo „Habitat“ kokybę
realiais projektais visoje Azijoje.
Čia Činhuangdao Kinijoje:
viduriniosios klasės būstai, kur taikoma nuostata,
kad kiekvienas butas turi gauti
tris valandas saulės šviesos.
Tai nustatoma per žiemos saulėgrįžą.
Statybos Singapūre,
irgi viduriniosios klasės būstai, sodai,
bendros gatvės, parkai ir taip toliau.
Ir Kolombas.
Noriu aptarti dar vieną klausimą,
tai yra viešosios erdvės projektą.
Praėjus 100 m. kai pradėjome statyti
aukštus pastatus,
vis dar turime suprasti,
kaip aukštas daugiaaukštis pastatas
tampa miesto statybos vienetu,
kuriant viešąją erdvę.
Singapūre turėjome tokią galimybę:
10 mln. kvadratinių pėdų, nepaprastai didelis tankis.
Remiantis išorės ir vidaus idėja,
pėsčiųjų takai ir parkai
integruoti į intensyvų miesto gyvenimą.
Yra atviros erdvės ir vidinės erdvės,
o mes judame iš vienos į kitą,
kontaktuojame su gamta,
o svarbiausia kiekviename konstrukcijos lygyje
yra viešieji sodai ir atvira erdvė:
ant pakylos stogo,
kylant į bokštus
ir galiausiai ant stogo – padangės parkas,
du su puse akro, bėgimo takai, restoranai,
ir ilgiausias baseinas pasaulyje.
Tai viskas, ką galiu papasakoti per penkias minutes.
Ačiū.
(Plojimai.)