ב-1960, כשהייתי עדיין סטודנט,
נסעתי במסגרת חילופי סטודנטים
ללמוד בנייה בצפון-אמריקה.
טיילנו בארץ.
ראינו מגדלי דירות של דיור ציבורי
בכל הערים הגדולות:
ניו-יורק, פילדלפיה.
גרו בהם אלה שלא היתה להם ברירה.
ואז עברנו מפרבר לפרבר,
וחזרתי הביתה במחשבה
שעלינו להמציא מחדש את בניין הדירות.
חייבת להיות דרך שונה לעשות את זה.
איננו יכולים לקיים את הפרברים,
אז הבה נתכנן בניין
שייתן איכויות של בית
לכל יחידה ויחידה.
"הביטט" תתרכז בגנים,
קשר עם הטבע,
רחובות במקום פרוזדורים.
ייצרנו הכל מראש כדי להשיג חסכון,
והנה הוא, אחרי כמעט 50 שנה.
זהו מקום מגורים מבוקש מאד.
היום זהו מבנה מורשת,
אבל לא היה לו המשך.
ב-1973 נסעתי לראשונה לסין.
התחוללה אז מהפכת התרבות.
טיילנו בארץ,
נפגשנו עם אדריכלים ומתכננים.
זאת בייג'ין של אז,
לא היה אפילו גורד-שחקים אחד
בבייג'ין או בשנגחאי.
שנזן לא היתה אפילו קיימת, כעיר.
לא היו כמעט מכוניות.
כעבור שלושים שנה;
זאת בייג'ין של היום.
זאת הונג קונג.
מי שעשיר, גר כאן;
מי שעני, גר כאן,
אבל הצפיפות גבוהה מאד, וזה לא רק באסיה.
בסאו פאולו אפשר לטוס
במסוק במשך 45 דקות
ורואים איך הבניינים הגבוהים זוללים
את הסביבה הנמוכה של המאה ה-19.
ואיתם מגיעה הצפיפות,
ואובדן הניידות וכו' וכו'.
אז לפני כמה שנים החלטנו לחזור
ולחשוב מחדש על "הביטט".
האם נוכל לעשותו זול יותר?
האם נוכל להשיג את איכות החיים הזו
ברמות הצפיפות ששוררות כיום?
והבנו שעקרונית, מדובר על אור,
מדובר על שמש, מדובר בטבע,
מדובר על פרקטליזציה:
האם נוכל לפתוח את פני השטח של המבנה
כדי שיווצר יותר מגע עם החוץ?
פיתחנו מספר דגמים:
דגמים חסכוניים, זולים יותר לבנייה וקומפקטיים יותר;
מעטפות דיור
שבתוכן אנשים יוכלו לתכנן את דירותיהם
וליצור גינון משלהם.
ואז החלטנו לקחת את ניו-יורק כמקרה-מבחן,
והתמקדנו במנהטן תחתית.
מיפינו את כל האזור הבנוי במהנטן.
משמאל, זאת מנהטן כיום:
כחול מציין דיור אדום משרדים וצהוב וקניות.
מימין התצורה החדשה שלנו:
מבני המשרדים יוצרים את הבסיס,
ו-75 קומות מעליהם,
אלו דירות.
במפלס ה-25 עובר רחוב תלוי,
רחוב קהילתי.
הכל פתוח;
יש גינות ומרחבים פתוחים עבור הקהילה,
כמעט לכל יחידה יש גינה משלה,
ומסביב יש מרחב קהילתי.
והכי חשוב: פתיחות לכל עבר.
זה לא יוצר חומה או מכשול בעיר,
והאור חודר לכל מקום.
ובשנתיים או שלוש האחרונות
אנו בעצם מגשימים לראשונה
את איכות החיים של "הביטט"
במיזמים ממשיים ברחבי אסיה.
זאת צ'ינהואנגדאו שבסין:
דיור לבעלי הכנסה בינונית, ויש שם חוק-עזר עירוני
שקובע שכל דירה צריכה לקבל
3 שעות של אור-שמש,
ביום הקצר בשנה.
וזאת בניה בסינגפור,
שוב, דירות לבעלי הכנסה בינונית, גינות,
רחובות קהילתיים, גנים וכו' וכו'.
וזה בקולומבו.
ואני רוצה לגעת בנושא נוסף,
שהוא עיצוב התחום הציבורי.
מאה שנה אחרי שהתחלנו לבנות
בניינים גבוהים,
עדיין איננו מבינים
איך גורד השחקים
הופך לאבן-בניין בעיר עצמה,
ביצירת המרחב הציבורי.
בסינגפור נפלה לידינו הזדמנות:
מיליון מטרים רבועים, צפיפות גבוהה מאוד.
לקחנו את התפישות של החוץ ושל הפנים,
את השילוב בין אזורי הטיילת והפארקים
עם חיי העיר הסואנים.
אז אלה מרחבי חוץ ומרחבי פנים,
ואפשר לעבור מהאחד לשני,
ויש מגע עם הטבע,
ומה שרלוונטי יותר, בכל מפלס של המבנה,
יש גינון ציבורי ומרחבים פתוחים.
בגג של הבמה,
במעלה המגדלים,
ולבסוף בגג, פארק השמיים,
10 דונמים, מסלולי ריצה, מסעדות,
ובריכת השחייה הכי ארוכה בעולם.
וזה כל מה שאני יכול לספר לכם ב-5 דקות.
תודה לכם.
[מחיאות כפיים]