אבא שלי התקשר אלי מסיאטל באביב האחרון.
וסיפר לי על הספר פורץ הדרך החדש שלו
ששמו "הארי פוטר הולך לקולג'",
שעוקב אחרי הקוסם החדש
ומספר על החוויות שלו, אבל בבית ספר אמריקאי.
וכן, אני כבר יודע מה אתם חושבים:
"הבחור הזה משוגע."
אתם צודקים.
בהתעלמות מוחלטת מהמציאות, אבי תכנן להתעלם לחלוטין מזכויות היוצרים,
לגנוב רכוש אינטלקטואלי,
אבל, הכי חשוב, לעשות מיליונים תוך כדי.
ומעל הכל, תוך כדי גניבה
מאחת מסדרות הספרים הכי מצליחות שהיו,
הוא גם כתב 2 ספרי זכרונות,
על משהו שכולנו התנסינו בו,
אבל אנחנו עדיין מתביישים לדבר עליו.
וזה מחלות נפש.
אתם מבינים, לאבא שלי יש הפרעה דו קוטבית.
וכך, תוך כדי שחשבנו ביחד בטלפון,
הקו מחבר את הקולות שלנו ממה שנראה כמו שתי מציאויות שונות,
הרגשתי שוב את המשקל המוכר
שמתלווה גם לחזרתה של ההפרעה הדו קוטבית של אבא שלי.
עכשיו, אני כמובן פתוח לחלוטין לכל התהליך,
אבל בפעם הראשונה שנאלצתי להתמודד עם ההפרעה של אבא שלי,
הייתי בקושי בן 12.
וכילד, הייתי מאוד מבולבל,
בגלל שאבא שלי כבר היה קצת מאני
וככה, כילד בן 12, פשוט חשבתי שהוא מתרגש יותר מדי
ראיתי אותו זורק את עצמו לכל היבט של החוויות האנושיות,
ורציתי להיות איתו שם.
אבל כמובן, לא הייתי שם כדי לחוות את הצד האפל של המאניה,
את ההזיות והלילות בבית החולים,
אבל הייתי שם כשהכל נגמר.
אז תנו לנו לספר לכם מניסיון,
שדיכאון משתק אנשים לאין שיעור.
הימים האלו דהויים בזיכרון, אני מסכים,
אבל אני זוכר כמה פרטים:
לבוא הביתה לבית שלנו שאורגן מחדש,
על ידי האבא הבלגניסט שלי,
והלילות שעברתי עם האוזן לחוצה לרצפה,
מנסה לשמוע את אבא שלי בוכה מתחתי,
שהמאוורר מעלי רק הזיז את חום הקיץ.
לשמוע את אבא שלך בוכה זה דבר שילדים חווים באופן די נדיר.
וכך בחוסר הניסיון שלי, הייתי מובך ופחדתי
יותר מזה מאשר העובדה שאבא שלי השתגע לאטו.
הייתי צריך להתעמת לא רק עם הפגיעות שבאדם
שגידל אותי,
אבל גם עם הרעיונות שלי
על מה שחשבתי שבעיה מנטלית היא.
אבל, דרך הניסיון הזה, גיליתי עוד על עצמי
ועל המצב האנושי יותר ממה שחשבתי שאפשרי.
ואני מודה על כך,
בעיקר בגלל שהבלתי נמנע הגיע
והאריך את המסע של אבא שלי לעוד התקף של שגעון ודיכאון
בפעם השנייה,
הייתי מסוגל לקבל את המצב של אבי למרות הפגיעות שלי עצמי.
אתם מבינים, הנזילות של בעיות נפשיות היא מה שאני מוצא כ"כ מעניין.
אבל עדיין באותו זמן היא מנעה מאותן בעיות
לקבל הכרה מהחברה באותה צורה שבעיות פיזיות מקבלות.
החברה שלנו סובבת סביב שיפור עצמי
שלפעמים מחלות נפשיות מבולבלות עם חולשה נפשית.
וזה לא המקרה.
בשיחה עם משפחה וחברים, נהייתי יותר ויותר מתוסכל
מזה שאנחנו, כחברה תומכת, מנסים, בצורה הכי פחות טובה שיש
להראות שאנחנו עוזרים; וכולנו אשמים במידה שווה.
כולנו אמרנו: " אה, אתה כ"כ חזק.
אני יודע שאתה יכול לעשות את זה, רק תמשיך להשאיר את הראש למעלה, יום אחרי יום."
ולמרות שאני תומך גדול בחשיבה חיובית,
תדמיינו לרגע שאתם אומרים את זה לחולה סכרת:
"הו, אני אוהב אותך. אתה כ"כ חזק. רק תמשיך לייצר אינסולין יום אחד כל פעם."
(צחוק)
זה מצחיק. ההבנה הנוכחית שלנו על בעיות נפשיות היא מצחיקה.
וזה לא אשמתנו. זה פשוט איך שגודלנו.
יותר חשוב מזה, נקודת המבט שלנו על בעיות נפשיות היא מוטה
מכיוון שאנחנו מבינים הרבה פחות על המכניזם והטיפול
מאחורי בעיות נפשיות מאשר בעיות פיזיות.
אנחנו פשוט לא מבינים.
וזה, זה מה שגורם להתמודדות עם מחלות נפשיות,
כנראה אחד האתגרים הכי קשים שמישהו יכול לעבור.
בגלל שגם אם חיית בעולם מושלם, מלא באנשים מושלמים
שמבינים לחלוטין שמחלות נפשיות הן אותו הדבר כמו מחלות פיזיות,
הרעיון הזה כ"כ מושרש לתוך החברה שלנו,
שלשכנע את עצמך שאתה לא חלש,
שמחלה נפשית זה נורמלי, שאתה נורמלי,
זה אחד הדברים שהכי קשה לעשות.
אז מה אנחנו יכולים לעשות?
בתור התחלה, אני רוצה שכל אחד ואחד ממכם ירים את היד,
אם אתם מכירים מישהו שקרוב אליכם שסובל ממחלה נפשית.
עכשיו, תסתכלו מסביב. זה לא ממש מפתיע.
אבל אני רוצה שכל אחד ואחד מכם יבין זה
שאנחנו כקבוצת התמיכה הענקית הזאת,
יכול לעשות הכל כדי לעזור בריפוי
כמו שאנחנו יכולים לשנות את התפיסה שלנו.
ואם זה לא עוזר,
רק ללמוד יותר על מה שהחבר או האהוב עליך סובל ממנו
לא יפגע.
בגלל שבשביל מישהו שמתמודד עם מחלה נפשית, אפילו דיבור חופשי,
לאכול כמו שצריך ולהתעמל, יכול להיות חשוב כמו התרופות שמתאימות לטיפול.
שוב, טיפול צריך להיות הוליסטי בגלל שאנחנו מדברים
על אימהות, בנות, אבות ובנים.
לא על מרק מוח שחסר בו מרכיב.
השנים בין גיל 12 למקום בו אני היום
שמשו כדי לסמן הרבה יותר מרק זמן.
תוך כדי המאמץ להבין את השינוי הדרסטי באבא שלי,
למדתי בקורסים של תיכון, עקבתי אחרי פסיכיאטרים,
קראתי מאמרים באינטרנט ולמדתי טונות של דברים.
אבל לא כל מה שלמדתי היה מרגיע.
וכדי להסביר את הנקודה הזאת, בואו נעבור על האנלוגיה שוב
בין חולי סכרת לבין חולי נפש, רק עוד פעם אחת.
אז, אם הייתם מודאגים שאתם חולים וסובלים מסכרת,
אתם הולכים לרופא
ועושים לכם כמה בדיקות דם,
ותשובה קונקרטית שמשתנה בממוצע בחצי אחוז.
חצי אחוז.
ועדיין, באותו הזמן,
אם הייתי מודאג שאני נכנס לדיכאון, לדוגמא,
והייתי הולך לאותו רופא, מה היו עושים איתי?
נותנים לי שאלון וחוברת.
2014 עכשיו ועדיין, זו השיטה לאבחן בעיה נפשית
שפוגעת ביותר מ-15 מיליון אמריקאים.
והתרופות כמו פרוזאק, פקסל ולית'יום
מרפאות הרבה אנשים.
אבל שוב, הן לא יעילות באופן כללי
בגלל שהן משנות את הכימיה של כל המוח שלנו,
בניגוד לחיבורים ספציפיים שבאמת מושפעים.
מה שאנחנו צריכים לעשות, בשימוש בכושר ההמצאה האמריקאי
והטכנולוגיה הרפואית של היום,
זה להמציא דור חדש של תרופות
שמכוונות ספציפית לאזור שמושפע, כדי לסלק
את תופעות הלוואי הנוראות שמתלוות לתרופות העכשוויות.
בסופו של דבר, מה שאני מנסה להגיד
הוא שהתפיסה שלנו והטיפול במחלות נפשיות משקף
משקף את המורכבות של אותן מחלות.
ישנם דברים רבים שאפשר וצריך לשנות
במערכת הבריאות הנפשית שלנו,
אבל השורה התחתונה היא שאנחנו, כבני אדם,
חייבים לעצמנו להיות חלק מהשינוי.
אם למדתי דבר אחד, כשגדלתי בחברה פטריאכלית,
הוא שאין שום דבר יותר חלש
מאשר להגיד לאדם אחר שאתה באמת אוהב אותו.
ואבא, אני אוהב אותך.
אני מאמין בחלק שהמסע שלך הפך אותנו לאנשים שאנחנו היום.
צחקנו המון על כל הזמנים שבילנו בבכי,
אהבנו את האביב בשביל כל החורפים,
ונהנו בראש הפסגה
מכל העמקים שנחו מתחתינו ומאחורינו.
דרך השיאים התלולים שלך והנפילות שנראו אינסופיות,
שנינו אהבנו יותר ונאהבנו יותר.
בכל זה, אני מבין עכשיו
את היופי העז שמתקיים בשיווי המשקל הלא שווה
בין מאניה לדיכאון.
אז תתקשרו לאנשים האלו שהרמתם את היד בשבילם.
ותודה לכם.
(מחיאות כפיים)
היי, חכה רגע, תחזור הנה. בוא הנה.
(מחיאות כפיים)
זה מדהים. זה היה מדהים.
(מחיאות כפיים)