Eșuez ca femeie.
Eșuez ca feministă.
Am păreri înfocate despre egalitatea între sexe,
dar îmi e teamă că a accepta liber eticheta de „feministă”,
n-ar fi corect față de feministele bune.
Sunt o feministă, dar sunt mai degrabă una rea.
O, deci mă autointitulez o Feministă Rea.
Sau cel puțin, am scris un eseu,
și apoi am scris o carte, „Feminista rea”,
și apoi în interviuri, oamenii au început să mă numească Feminista Rea.
(Râsete)
Deci, ce a început ca o glumă personală
și o provocare intenționată,
a devenit un ceva.
Mă întorc puţin în timp.
Când eram mai tânără,
în adolescență și după 20 de ani,
aveam idei ciudate despre feministe
ca fiind femei păroase, furioase, care urau bărbații și sexul,
ca și cum acestea ar fi lucruri rele. (Râsete)
Astăzi mă uit la cum sunt tratate femeile în întreaga lume,
și furia, în special, pare a fi un răspuns perfect rezonabil.
Dar atunci mă îngrijora tonul folosit de oameni
când sugerau că aș putea fi o feministă.
Eticheta de feministă era o acuzație,
era un cuvânt cu „F” și nu unul drăguț.
Am fost etichetată ca o femeie ce nu joacă după reguli,
care pretinde prea mult,
care are o părere prea bună despre ea,
îndrăznind să mă cred egală – superioară! – unui bărbat.
Nu vrei să fii acea femeie rebelă,
până vezi că eşti destul de mult acea femeie,
și nu te poți imagina ca fiind altcineva.
Cu vârsta, am început să accept
că sunt într-adevăr o feministă și încă una mândră.
Pentru mine, unele adevăruri sunt evidente de la sine:
femeile sunt egale cu bărbații.
Merităm aceeași plată pentru aceeași muncă.
Avem dreptul să colindăm lumea cum dorim,
fără hărțuire sau violență.
Avem dreptul să accesăm ușor și convenabil mijloace de contracepție
și servicii de reproducere.
Avem dreptul să decidem ce facem cu corpul nostru,
fără intervenția controlului legislativ sau doctrinelor evanghelice.
Avem dreptul la respect.
Mai mult decât atât.
Când vorbim despre nevoile femeilor,
trebuie considerate celelalte identități moștenite.
Nu suntem doar femei.
Suntem oameni cu diferite trupuri, exprimări, credințe, sexualități,
clase sociale, aptitudini și multe altele.
Trebuie să ţinem cont de aceste diferențe și cum ne afectează ele,
așa cum ţinem cont de ce avem în comun.
Fără această includere, feminismul nostru e nimic.
Pentru mine, aceste adevăruri sunt evidente, dar să fie clar:
sunt un dezastru, plină de contradicții.
Sunt numeroase feluri în care practic greșit feminismul.
Mai am o confesiune.
Când conduc spre serviciu, ascult rap dur la volum foarte mare.
(Râsete)
Deși versurile sunt degradante pentru femei – mă jignesc profund –
„Salt Shaker (Solnița)” al celor de la „Yin Yang Twins” e uimitor.
(Râsete)
„Rezolv-o cu tricoul tău ud.
Javră, trebuie s-o scuturi până te doare cocoaşa!”
(Râsete)
Gândiți-vă.
(Râsete)
Poezie, corect?
Sunt complet umilită de alegerile mele muzicale.
(Râsete)
Cred cu tărie în munca bărbatului,
care e tot ce eu nu vreau să fac,
(Râsete)
inclusiv toate treburile casnice,
dar și omorâtul insectelor, dusul gunoiului,
întreţinerea peluzei și a mașinii.
Nu vreau nimic din toate astea. (Râsete)
Roz e culoarea mea preferată.
Îmi plac revistele de modă și lucrurile drăguțe.
Privesc „Burlacul” și comedii romantice,
și am fantezii absurde despre basme devenind realitate.
Printre fărădelegile mele sunt unele flagrante.
Dacă o femeie vrea să ia numele soțului ei,
e alegerea ei și nu e dreptul meu să judec.
Dacă o femeie alege să stea acasă pentru a-și crește copiii,
îmbrățișez și acea alegere.
Problema nu e că devine vulnerabilă economic cu această alegere;
problema e că societatea noastră e configurată
să facă femeile vulnerabile economic atunci când aleg.
Să ne ocupăm de asta.
(Aplauze)
Resping feminismul în masă care a ignorat sau deviat în trecut
nevoile femeilor de culoare,
celor din clasa muncitoare, lesbienelor sau transsexualelor
în favoarea femeilor albe, heterosexuale, de clasă mijlocie și superioară.
Dacă ăsta e feminism bun, eu sunt o feministă foarte rea.
(Râsete)
Mai e și asta:
ca feministă, simt multă presiune.
Avem tendința să așezăm feministele vizibile pe un piedestal.
Ne așteptăm să pozeze perfect.
Când ne dezamăgesc,
le doborâm bucuros de pe piedestalul pe care noi le-am pus.
Cum am spus, sunt un dezastru.
Considerați-mă coborâtă de pe piedestal înainte să mă urcaţi pe el.
(Râsete)
Prea multe femei,
în special femei care inovează și care sunt lideri industriali,
se tem să fie etichetate ca feministe.
Se tem să se ridice și să spună „Da, sunt o feministă”,
de teama etichetării,
de teamă că nu se vor ridica la nivelul aşteptărilor nerealiste.
De exemplu Beyoncé, sau, cum o numesc eu, Zeița.
(Râsete)
Ea s-a afișat în ultimii ani ca o feministă vizibilă.
La premiile muzicale MTV din 2014,
a cântat în fața cuvântului „feminist” înalt de 3 metri.
A fost un spectacol superb să vezi acest pop-star îmbrățișând feminismul,
permiţând ca tinerii şi tinerele să știe că a fi feministă e motiv de sărbătoare.
Momentul odată trecut, criticii au început nesfârșite dezbateri
dacă Beyoncé era sau nu cu adevărat o feministă.
I-au gradat feminismul,
în loc să creadă cuvântul unei femei mature, împlinite.
(Râsete)
(Aplauze)
Cerem perfecțiune de la feministe,
deoarece încă luptăm pentru multe,
vrem atât de multe,
avem nevoie de atât de multe.
Trecem dincolo de critica rezonabilă, constructivă,
și disecăm feminismul oricărei femei,
distrugându-l până nu mai rămâne nimic.
Nu e nevoie să facem asta.
Feminismul rău – mai degrabă feminismul cuprinzător – e un punct de plecare.
Dar ce urmează?
Mergem de la recunoașterea imperfecțiunilor la responsabilitate,
trecem la fapte și suntem puțin mai curajoși.
Dacă ascult muzică degradantă,
creez o cerere pe care artiștii sunt dornici
s-o satisfacă cu rezerve nelimitate.
Acești artiști nu vor vorbi altfel despre femei în cântecele lor
până când nu cerem schimbarea, afectându-i la bază.
Cu siguranță, e dificil.
De ce trebuie să prindă așa bine ?
(Râsete)
E greu să faci cea mai bună alegere
și e ușor de justificat una mai proastă.
Dar,
când justific alegerile proaste,
îngreunez obținerea egalității pentru femei,
egalitate pe care toți o merităm.
Asta eu am zis-o.
Mă gândesc la nepoatele mele, de trei și patru ani.
Sunt fete superbe, încăpățânate și deștepte,
care sunt mult mai curajoase.
Vreau ca ele să prospere într-o lume în care sunt apreciate
pentru ceea ce sunt: creaturi puternice.
Mă gândesc la ele,
și dintr-o dată alegerea cea mai bună devine mai ușor de făcut.
Toți putem să facem alegeri bune.
Putem schimba canalul când o emisiune TV
tratează agresiunea sexuală a femeilor ca pe un sport,
– vezi Urzeala Tronurilor.
Putem să schimbăm postul radio
când auzim cântece care tratează femeia ca pe un nimic.
Putem să ne cheltuim banii de film în altă parte
când filmele tratează femeile
ca pe obiecte decorative.
Putem să nu încurajăm sporturile profesioniste
unde sportivii își tratează partenerii ca pe saci de box.
(Aplauze)
Altfel spus, bărbații – mai ales cei albi, heterosexuali –
pot spune: „Nu! N-o să public în revista ta,
sau să particip la proiectul tău, sau să lucrez cu tine,
până nu incluzi un număr decent de femei, ca participanți și ca factori de decizie.
N-o să lucrez cu tine până revista ta
sau organizația ta nu va include o gamă diversă de persoane.”
Acelea dintre noi care sunt slab reprezentate
și invitate să participe la asemenea proiecte
pot de asemenea să refuze să fie incluse
până nu sunt invitate mai multe ca noi,
și nu doar ca simple jetoane.
Fără aceste eforturi,
fără să luăm atitudine,
împlinirile noastre vor însemna foarte puțin.
Putem înfăptui aceste mici acte de eroism
și spera ca alegerile noastre să se propage la oamenii de la putere:
editori, producători de filme și muzică,
CEO, legiuitori –
cei care pot face alegeri mai mari şi mai curajoase
pentru a crea schimbări semnificative și de durată.
Putem să ne revendicăm cu îndrăzneală feminismul –
bun, rău sau între.
Ultima frază din cartea mea „Feminista rea” spune:
„Mai degrabă aș fi o feminista rea decât să nu fiu deloc.”
E adevărat din multe motive,
dar în primul rând spun asta pentru că odată
vocea mi-a fost furată
și feminismul m-a ajutat să-mi recapăt vocea.
A fost un incident.
Îl numesc incident ca să pot duce povara întâmplărilor.
Niște băieți m-au înfrânt pe când eram atât de tânără
că nu știam ce pot să facă băieții ca să înfrângă o fată.
M-au tratat ca pe un nimic.
Am început să cred că sunt un nimic.
Mi-au furat vocea şi n-am mai îndrăznit să cred
că orice aș spune ar conta.
Dar aveam scrisul.
Și acolo, m-am rescris.
Am rescris o versiune mai puternică a mea.
Am citit cuvintele unor femei care ar putea înțelege o poveste ca a mea,
și femei care arătau ca mine,
și înțelegeau cum e să mergi prin lume cu pielea maro.
Am citit cuvintele unor femei care mi-au arătat că nu sunt un nimic.
Am învățat să scriu ca ele,
și apoi am învățat să scriu ca mine.
Mi-am regăsit vocea,
și am început să cred că vocea mea e puternică fără măsură.
Prin scris și feminism,
am și aflat că dacă aș fi fost puțin curajoasă,
altă femeie ar fi putut să mă audă, să mă vadă și să-şi dea seama
că niciuna nu suntem ce încearcă lumea să ne spună că am fi.
Într-o mână dețin puterea de a realiza orice.
În cealaltă țin umila realitate că sunt doar o femeie.
Sunt o feministă rea,
sunt o femeie bună,
încerc să devin mai bună în modul de gândire
și în ce spun și fac,
fără să abandonez tot ce mă face om.
Sper că toți putem să facem la fel.
Sper că toți putem fi puțin curajoși, când avem cel mai mult nevoie de curaj.
(Aplauze)