Sem nőként, sem feministaként
nem vagyok tökéletes.
Szenvedélyesen hiszek a nemek egyenlőségében,
de, ha, elfogadnám a "feminista" címkét,
az nem lenne igazságos.
Mert nem egy jó feminista vagyok.
Ó, szóval, rossz feminista vagyok.
Írtam egy esszét, és aztán
megírtam a "Rossz Feminista" című könyvem.
Úgy kezdtek hívni -- a "rossz feminista".
(Nevetés)
És az, ami saját kis viccemként,
és szándékos provokációnak indult,
életre kelt.
Ha visszatekintek,
fiatal koromban,
többnyire kamaszként és huszonévesen,
furcsán képzeltem el a feministákat:
szőrös, dühös, férfi- és szexgyűlölőként,
valami rossz dologként.
(Nevetés)
Manapság, ha a nők helyzetét nézem,
főleg a haragot érzem a legésszerűbbnek.
De fiatal lánykoromban,
az emberek hangszíne akasztott meg,
amikor feminizmusomat sugallták.
A feminista címke vádként hangzott,
egy csúnya szitokszó volt.
Szabálytalanul játszó nő voltam a szemükben
túl nagy elvárásokkal,
aki túl sokat gondol magáról,
és egyenlőnek hiszi magát a férfiakkal.
Nem akartam egy lázadó nő lenni addig,
amíg rá nem jöttem -- nagyon is az vagyok,
és nem képzelhetem el magam másként.
Ahogy korosodtam, kezdtem elfogadni,
hogy én igenis egy büszke feminista vagyok.
Bizonyos igazságok evidensek számomra:
a nők és a férfiak egyenlőek,
egyenlő munkáért egyenlő bér jár a nőknek,
Joguk van ott élni, ahol akarnak,
erőszaktól és zaklatástól szabadon,
joguk van az elérhető és olcsó,
fogamzásgátláshoz.
A testükkel való önrendelkezéshez,
a jog és a hit tanától szabadon.
Jogunk van a tisztelethez.
És van még más is.
Amikor a nők szükségleteiről beszélünk,
másféle identitásunkra is gondolnunk kell.
Nem csak nők vagyunk.
Különbözik a testünk,
nőiességünk, hitünk, szexualitásunk,
hovatartozásunk, képességeink, és még sok minden.
Nézzük meg a különbségeket,
és azok ránk kifejtetett hatását,
minthogy a közös vonásainkat is.
Enélkül semmit sem ér a feminizmusunk.
Számomra ezek evidenciák, de tisztázzuk:
csupa zavar vagyok,
tele vagyok ellentmondással.
Sokféleképpen vagyok nem elég jó feminista.
Be kell valljam,
a kocsiban nagyon durva rap-et hallgatok
(Nevetés)
Akkor is ha a szöveg a nőket, semmibe veszi
és mélységesen bántó.
A Ying Yang Twins "Salt Shaker"-t pl.
Csodálatosnak tartom.
(Nevetés)
"Dolgozd meg a vizes pólóddal.
Addig rázod szuka, háj, míg a tőgyed nem fáj!"
(Nevetés)
Csak gondolj bele.
(Nevetés)
Költészet, ugye?
A saját ízlésem készít ki teljesen.
(Nevetés)
Erősen hiszek abban, hogy van férfimunka,
mindaz, amit nem szeretek csinálni.
(Nevetés)
Minden házimunka, továbbá: a szemétkihordás
rovarirtás, fűnyírás jármű-karbantartás.
Egyikben sem szeretnék részt venni.
(Nevetés)
Kedvenc színem a rózsaszín.
Élvezem a divatlapokat és a szép dolgokat.
Nézem a romantikus komédiákat,
hiszek a tündérmesékben.
Néhány kihágásom ennél is botrányosabb.
Ha egy nő a férje nevét veszi fel,
ez az ő választása.
Ha egy nő a gyerekeinek szenteli életét,
ezt is elfogadom.
Nem az a baj, hogy döntése kiszolgáltatja.
Hanem az, hogy társadalmunk a döntését a nő
ellen fordítja és anyagilag aláveti.
Foglalkozzunk a kérdéssel.
(Taps)
Elutasítom a feminizmus főcsapását,
ami történetileg torzított a színes bőrű,
munkás, leszbikus, stb. nők szükségletein,
a fehér, hetero, középosztályúak érdekében
Ha ez mind jó feminizmus, én rossz vagyok.
(Nevetés)
Ehhez még hozzátartozik,
hogy feministaként nyomás nehezedik rám.
A látható feministákat felmagasztaljuk.
Elvárjuk tőlük a tökéletességet.
És amikor csalódunk,
vígan rántjuk le őket a sárba.
Ahogy említettem zavaros az életem,
mielőtt felmagasztalnak
mérlegeljenek a hibáimmal együtt.
(Nevetés)
Túl sok nő,
főleg úttörő és vezető egyéniség,
tart a feminista címkétől.
Nem vállalják fel azt, hogy feministák.
Félnek a címke mögött lévő jelentésektől,
mert félnek a túlzott elvárásoktól.
Vegyük pl. Beyoncét, az Istennőt.
(Nevetés)
Látható feministaként tűnt fel nem túl rég.
A 2014 MTV VMA-n
3 m magas "feminista" felirattal adott elő.
Bámulatos volt, ahogy ez a popsztár
megtestesíti a feminizmust
és közvetíti a fiatalok felé,
hogy feministának lenni érték.
A kritikusok aztán vég nélkül azon vitáztak,
feminista-e valójában Beyoncé vagy sem.
Méricskélték feminizmusát ahelyett,
hogy felnőtt és kiteljesedett nőként látták volna.
(Nevetés)
(Taps)
Tökéletességet követelünk a feministáktól,
mert még olyan sok küzdelem vár ránk,
olyan sokat akarunk,
olyan sok hiánnyal küzdünk,
hogy messze túllépünk az építő kritikán
és boncolgatjuk az adott nő feminizmusát.
Addig, amíg nem marad belőle semmi.
Nincs erre szükség.
A rossz feminizmus a kiindulópontunk.
És mi jön azután?
A tökéletlenségünk elfogadása
és a nagyobb felelősség vállalása.
Ha nőket degradáló zenét hallgatok,
egy igényt kreálok, amit a szerzők
boldogan és készségesen elégítenek ki.
A szerzők akkor változtatnak
majd a nőkről való beszédmódjukon,
amikor a bevételeik esése megsürgeti azt.
Persze, ez nehéz.
Mitől olyan fülbemászó egy ilyen dal?
(Nevetés)
Ami megnehezíti a helyes döntést,
és annyira megkönnyíti az önigazolást.
De --
a rossz választások megindoklása
eltéríti a nőket az egyenlőség elérésétől,
az egyenlőségtől, amit megérdemlünk,
és ezt be kell lássam.
A három- és négyéves unokahúgomra gondolok.
Csodálatos, makacs, ragyogó lányok.
Tele vannak bátorsággal.
Értékesnek kell lássa őket a világ,
ahol fel fognak nőni.
Rájuk gondolok,
és hirtelen jobb választásra leszek képes.
Mindnyájan képesek vagyunk erre.
Válthatunk csatornát, amikor a TV műsorban
sportként kezelik a a szexuális erőszakot,
a Trónok Háborújában pl.
Válthatunk rádió adót,
amikor a dalszöveg semmibe veszi a nőket.
Olyan filmre is válthatunk jegyet,
amely nem csak díszítő tárgyként
kezeli a nőket.
Felhagyhatunk azon sportok támogatásával,
ahol az atléták boxzsákként kezelik egymást.
(Taps)
Más módon, főleg a fehér, hetero férfiak
mondhatják "Nem publikálok a folyóiratodban
nem veszek részt a projektedben,
míg nincs benne megfelelő számú nő is,
résztvevő és döntéshozó pozícióban.
Nem dolgozom veled, amíg a kiadványod,
vagy szervezeted szűk csoportot szolgál."
Azok közülünk, akik alulreprezentáltak
és meghívást kapnak hasonló projektekbe,
visszautasíthatják a meghívást. Addig,
míg mások is átjutnak az üvegplafonon,
és jelentőségre nem tesznek szert.
Ilyen erőfeszítések nélkül,
e normák nélkül,
a teljesítményünk nem jelent sokat.
Ha elég bátrak vagyunk ezt meglépni,
van remény arra, hogy elérjük
a szerkesztőket, film- és zeneproducereket,
vezérigazgatókat, jogalkotókat --
azt, aki nagyobb és bátrabb választásra képes,
aki maradandó és jelentős változást hoz.
Bátran lehetünk jó, rossz vagy "köztes",
feministák.
A "Rossz Feminista" könyvem utolsó sora -
"A semminél a rossz feminizmus is jobb."
Ez több oknál fogva is igaz.
Elsősorban azért mondom ezt, mert egyszer
valaki elrabolta a hangom,
és a feminizmus révén kaptam azt vissza.
Egy incidensről van szó.
Annak nevezem, vagyis viselem a súlyát.
Néhány fiú megtört engem,
fiatal voltam és nem tudtam,
mit követhetnek el a fiúk egy lánnyal.
Úgy bántak velem, mint egy senkivel.
Elhittem, hogy egy senki vagyok.
Elrabolták a hangom, és aztán
nem mertem elhinni,
hogy a szavam számít.
De --
írtam.
És visszaírtam magam az életbe.
Az írás segített hozzá az erősebb énemhez.
Olvastam azoktól a nőktől,
akik megérthették azt, ami velem történt,
és a hozzám hasonlóktól is,
és megértettem, milyen színesbőrűként élni.
Azt olvastam ki, hogy igenis vagyok valaki.
Megtanultam úgy írni, mint ők,
aztán megtaláltam a hangom az írásban.
Visszakaptam a hangom,
hinni kezdtem hangom határtalan hatalmába.
Az írás és a feminizmus
ébresztett rá - a kis bátor tettemet
a nők észrevehetik és felismerhetik azt,
hogy egyikünk sem jelentéktelen. Bármit is
akar ránk erőltetni a világ.
Egyrészt, képes vagyok bármilyen teljesítményre.
Másrészt, alázattal
fogadom el, hogy csak egy nő vagyok.
Rossz feminista vagyok,
jó ember vagyok,
javítani akarok a gondolkodásom-,
szavaim- és tetteimen anélkül,
hogy minden emberit magamban elutasítsak.
Remélem, erre mindenki képes.
Remélem, egy kis bátorságra mindenki képes.
Akkor, amikor a legnagyobb szükség van rá.
(Taps)