Jako žena selhávám,
selhávám jako feministka.
Mám zapálené názory o rovnosti pohlaví,
ale obávám se, že přijmout nálepku "feministka",
by nebylo spravedlivé vůči dobrým feministkám.
Jsem feministka, ale spíše špatná.
Tak si říkám Špatná feministka.
Tedy alespoň jsem napsala esej,
potom jsem napsala knihu "Špatná feministka"
a v rozhovorech mi pak lidé začali říkat Ta špatná feministka.
(Smích)
Co začalo jako můj osobní vtípek
a vědomá provokace,
se stalo skutečností.
Podívejme se o krok nazpět.
Když jsem byla mladší,
zejména náctiletá a po 20. roku,
měla jsem zvláštní povědomí o feministkách
jako o chlupatých, naštvaných, muže a sex nenávidějících ženách --
jako kdyby to byly špatné věci.
(Smích)
Nyní se dívám na to, jak je se ženami zacházeno po celém světě
a zejména vztek se jeví jako naprosto rozumná reakce.
Ale tenkrát
mi vadil tón, který lidi používali,
když naznačovali, že jsem feministka.
Označení feministka bylo obvinění,
bylo to to slovo na "F", a ne pěkné.
Byla jsem označena jako žena, která nehraje podle pravidel,
která toho příliš očekává,
která má o sobě příliš vysoké mínění,
tím, že se odvažuje věřit, že je rovna -- ehm -- nadřazena muži.
Nikdo nechce být ta rebelující žena,
než vám dojde, že přesně ta žena jste
a nedokážete si sama sebe představit jako kohokoli jiného.
S věkem jsem začínala přijímat,
že opravdu jsem feministka, a hrdá.
Považuji některé pravdy za naprosto samozřejmé:
Ženy jsou rovny mužům.
Za stejnou práci si zasluhujeme stejný plat.
Máme právo pohybovat se světem, jak chceme,
bez obtěžování a násilí.
Máme právo na snadný a cenově dostupný přístup k antikoncepci
a reproduktivním službám.
Máme právo rozhodovat o svých tělech,
bez dohledu legislativy a evangelické doktríny.
Máme právo na respekt.
Je toho více.
Když mluvíme o potřebách žen,
musíme brát ohled na odlišné identity, které obýváme.
Nejsme jen ženy.
Jsme lidé s různými těly,
genderovými vyjádřeními, vírami, sexualitou,
třídní příslušností, schopnostmi a mnohem víc.
Musíme brát v potaz
tyto odlišnosti a jak nás ovlivňují,
stejně jako bereme v potaz to, co máme společného.
Bez takového přijetí je náš feminismus nic.
Považuji tyto pravdy za zcela samozřejmé, ale aby bylo jasno:
Mám v sobě nepořádek.
Jsem plna rozporů.
Existuje mnoho způsobů, kterými praktikuji feminismus špatně.
Mám ještě jedno přiznání.
Cestou do práce poslouchám hodně nahlas gangsterský rap.
(Smích)
Přestože ty texty ponižují ženy --
urážejí mě až do morku kostí --
klasická píseň "Salt Shaker" od Yin Yang Twins --
je úžasná.
(Smích)
"Snaž se s tím mokrým tričkem.
Děvko, musíš s tím třást, dokud tě nebude bolet velbloud!"
(Smích)
Zamyslete se nad tím.
(Smích)
Poezie, že?
Jsem naprosto zahanbena svým výběrem hudby.
(Smích)
Pevně věřím v mužskou práci,
což je všechno, co já nechci dělat, včetně --
(Smích) --
všech domácích prací,
ale také: zabíjení brouků, vynášení smetí, péče o trávník a údržba vozů.
S tím nechci mít nic společného.
(Smích)
Růžová je moje nejoblíbenější barva.
Mám ráda módní časopisy a hezké věci.
Sleduji show "Svobodný muž" a romantické komedie
a mám nesmyslné představy o uskutečnění pohádek.
Některé mé prohřešky jsou více pobuřující.
Když si chce žena vzít manželovo jméno,
je to její volba a já ji nemám co soudit.
Když se žena rozhodne zůstat doma a vychovávat děti,
také tuto volbu uznávám.
Problém není, že se touto volbou vystaví ekonomickému riziku,
problém je, že naše společnost je nastavena tak,
že činí ženy ekonomicky zranitelnými, pokud si volí.
Vypořádejme se s tím.
(Potlesk)
Odmítám hlavní proud feminismu,
který historicky ignoroval nebo odvracel potřeby
barevných žen, pracujících žen, homosexuálních žen a transsexuálních žen,
ve prospěch bílých heterosexuálních žen ze střední a vyšší třídy.
Poslyšte, jestli to je dobrý feminismus, pak jsem velmi špatná feministka.
(Smích)
Je tu také tohle:
Jako feministka cítím velký nátlak.
Máme tendenci stavět viditelné feministky na piedestal.
Očekáváme, že budou dokonale pózovat.
Když nás zklamou,
škodolibě je z toho piedestalu srazíme.
Jak jsem řekla, mám v sobě zmatek --
považujte mě za sraženou z piedestalu,
aniž by mě tam někdo kdy postavil.
(Smích)
Příliš mnoho žen,
zejména průkopnické ženy a vedoucí představitelky průmyslu,
se bojí být označeno za feministky.
Bojí se vstát a říct: "Ano, jsem feministka,"
ze strachu co to označení znamená,
ze strachu, že nedokážou dostát nereálným očekáváním.
Vezměte si například Beyoncé, nebo jak jí říkám já, Bohyni.
(Smích)
V minulých letech viditelně vystoupila jako feministka.
Na udílení cen MTV Video Music Awards 2014
vystoupila před 3 metrovým slovem "feministka".
Byla to úžasná podívaná,
jak tato popová hvězda otevřeně přijala feminismus
a dala najevo mladým ženám a mužům,
že být feministkou je hodno oslavování.
Když ten moment odezněl, kulturní kritici začali nekonečně debatovat,
zda je Beyoncé skutečně feministka.
Známkovali její feminismus,
místo aby jednoduše věřili slovu dospělé, úspěšné ženy.
(Smích)
(Potlesk)
Od feministek vyžadujeme dokonalost,
protože bojujeme o tolik,
chceme toho tolik,
chceme toho zatraceně hodně.
Jdeme daleko za rozumnou, konstruktivní kritiku,
pitváme feminismus jakékoli ženy,
trháme ho na kusy, až z něj nic nezbyde.
Nemusíme to dělat.
Špatný feminismus -- neboli spíš více inkluzivní feminismus -- je začátek.
Ale co se stane pak?
Postoupíme od uznání svých nedokonalostí k odpovědnosti,
nebo dojde na lámání chleba a budeme muset být trochu stateční.
Pokud poslouchám ponižující hudbu,
vytvářím poptávku, kterou jsou umělci více než ochotni
bezmezně uspokojit.
Tito umělci nezmění,
jak ve svých písních mluví o ženách,
dokud si změnu nevyžádáme ovlivněním jejich výdělku.
Samozřejmě, je to těžké.
Proč to musí být tak chytlavé?
(Smích)
Je těžké zvolit tu lepší možnost
a je tak jednoduché ospravedlnit tu horší.
Ale --
když ospravedlňuji špatné volby,
ztěžuji ženám dosažení rovnosti,
rovnosti, kterou si všichni zasloužíme,
za to musím vzít odpovědnost.
Myslím na své neteře, kterým jsou 3 a 4.
Jsou nádherné, svéhlavé, geniální dívky,
které jsou pořádně statečné.
Chci, aby prospívaly ve světě, kde budou oceňovány za to,
jak mocnými bytostmi jsou.
Myslím na ně
a najednou je ta lepší volba mnohem jednodušší.
Všichni můžeme činit lepší rozhodnutí.
Můžeme přepnout, když v televizi
zacházejí se sexuálním násilím proti ženám jako se sportem,
Hra o trůny.
Můžeme přeladit rádio,
když slyšíme písničky, které zacházejí se ženami jako s ničím.
Můžeme svoje peníze utrácet jinde,
když filmy nezacházejí se ženami
jako s něčím víc, než s dekoracemi.
Můžeme přestat podporovat sporty,
jejichž sportovci zacházejí se svými partnerkami jako boxovacími pytli.
(Potlesk)
Jinak řečeno, muži -- a zvláště heterosexuální bílí muži --
mohou říct: "Ne, nebudu publikovat ve vašem časopise,
ani se účastnit vašeho projektu, ani s vámi jinak spolupracovat,
dokud nezahrnete dostatek žen,
jako účastnic i vedoucích.
Nebudu s vámi pracovat, dokud vaše publikace,
nebo organizace nebude více inkluzivní vůči rozličným rozdílům."
Ti z nás, kteří nejsou dostatečně zastoupeni
a jsou pozvání k účasti na takových projektech,
mohou také odmítnout,
dokud více z nás nebude pozváno skrze skleněný strop
a nebude jen žetonem.
Bez těchto snah,
bez zaujímání těchto stanovisek,
budou naše úspěchy znamenat jen velmi málo.
Můžeme vykonat tyto malé skutky statečnosti
a doufat, že naše volby dotečou vzhůru, k lidem u moci --
vydavatelům, filmovým a hudebním producentům,
ředitelům, zákonodárcům --
lidem, kteří mohou dělat větší, odvážnější rozhodnutí,
aby vytvořili dlouhotrvající a smysluplnou změnu.
Můžeme také směle nárokovat svůj feminismus --
dobrý, špatný, nebo cokoli mezi tím.
Poslední věta v mé knize "Špatná feministka" zní:
"Radši budu špatná feministka, než žádná feministka."
Tohle je pravda z mnoha důvodů,
ale předně to říkám, protože bylo, nebylo,
můj hlas mi byl odcizen
a feminismus mi ho pomohl získat zpět.
Stal se takový incident.
Říkám tomu incident, abych dokázala nést jeho tíhu.
Nějací kluci mě zlomili;
když jsem byla malá, nevěděla jsem,
co mohou kluci udělat, aby zlomili holku.
Zacházeli se mnou, jako bych nebyla nic.
Začala jsem věřit, že nejsem nic.
Ukradli mi hlas a poté
jsem se neodvažovala si myslet,
že na něčem, co řeknu, může záležet.
Ale --
měla jsem psaní.
A tím jsem se dala dohromady.
Propsala jsem se k silnější verzi sebe sama.
Četla jsem slova žen,
které mohou rozumět mému příběhu,
ženám, které vypadaly jako já
a rozuměly, jaké to je pohybovat se světem s hnědou kůží.
Četla jsem slova žen, které mi ukázaly, že nejsem nic.
Naučila jsem se psát jako ony
a potom jsem se naučila psát jako já.
Našla jsem znovu svůj hlas
a začala jsem věřit, že můj hlas je nad míru mocný.
Díky psaní a feminismu
jsem také zjistila, že pokud budu trochu odvážná,
jiná žena mě může uslyšet, uvidět a poznat,
že nikdo z nás není to nic, které nám svět namlouvá.
V jedné ruce
držím moc dokázat cokoli.
A ve druhé
držím pokornou skutečnost, že jsem jen jedna žena.
Jsem špatná feministka,
jsem dobrá žena,
snažím se zlepšit v tom, jak přemýšlím,
co říkám, co dělám,
aniž bych opouštěla vše, co ze mě dělá člověka.
Doufám, že všichni dokážeme to samé.
Doufám, že všichni dokážeme být trochu odvážní,
když nejvíc tuto odvahu potřebujeme.
(Potlesk)