1953. szeptember 1-jén
William Scoville egy kézi forgattyúval és egy olcsó fúrógéppel
belefúrt egy fiatalember koponyájába, levágta agyának létfontosságú részeit,
és kiszippantotta őket egy fémcsövön keresztül.
Ez nem egy horrorfilm egyik jelenete vagy egy rémes rendőrségi jelentés része.
Dr. Scoville korának egyik neves idegsebésze volt,
a fiatalember pedig Henry Molaison volt, a "H. M." néven ismert híres beteg,
akinek esete elképesztő betekintést adott agyunk működésébe.
Kisfiú korában Henry koponyája megrepedt egy balesetben,
ezután nem sokkal rohamok és eszméletvesztés kezdődött nála,
és kezdte elveszíteni a teste feletti irányítást.
Miután gyakran voltak rohamai éveken át, és a középiskolából is kibukott,
a kétségbeesett fiatalember Dr. Scoville-hez,
a kockázatos műtéteiről ismert merész orvoshoz fordult.
A részleges lobotómiát már évtizedek óta alkalmazták a pszichés betegek kezelésében
arra alapozva,
hogy az egyes pszichés funkciókért adott agyterület felelős.
Miután pszichózisban szenvedőknél sikeresen csökkentette a rohamokat,
Scoville úgy döntött, eltávolítja H. M. hippokampuszát,
a limbikus rendszer érzelemhez kapcsolódó részét,
melynek funkciója ismeretlen volt.
Első ránézésre úgy tűnt, a műtét sikeres volt.
H. M. rohamai gyakorlatilag megszűntek, személyisége nem változott meg,
és IQ-ja még magasabb is lett.
Csupán egy probléma volt: emlékezete megromlott.
Amellett, hogy nem emlékezett az előző évtized nagy részére,
H.M. nem tudott új emlékeket tárolni, elfelejtette, milyen nap van,
megismételte, amit mondott, és akár többször is evett egymás után.
Mikor Scoville beszélt az eredményekről egy másik szakértőnek, Wilder Penfieldnek,
ő elküldte Brenda Milner PhD hallgatót, hogy megfigyelje H.M.-et,
aki szülei otthonában apró feladatokkal töltötte mindennapjait,
és először látott klasszikus filmeket újra és újra.
Amit ő a tesztek és interjúk során felfedezett,
nem csak nagyban hozzájárult az emlékezet tanulmányozásához.
Átformálta, mit is jelent az emlékezet.
Milner egyik megállapítása rávilágított arra a nyilvánvaló tényre,
hogy bár H.M. nem tudott új emlékeket formálni,
képes volt percről percre elég információt tárolni ahhoz,
hogy befejezzen egy mondatot vagy megtalálja a fürdőszobát.
Amikor Milner találomra adott neki egy számot,
képes volt tizenöt percig emlékezni rá,
ha folyamatosan ismételgette magában.
De csupán öt perccel később elfelejtette, hogy a teszt valaha megtörtént.
Az idegtudósok monolitikusnak tekintik az emlékezetet,
mely lényegében mindenhol egyforma, és az egész agyban tárolódik.
Milner eredményei nemcsak az első ismeretek voltak
a már megszokott rövid és hosszú távú memória megkülönböztetésében,
hanem azt is felfedték, hogy azok más agyterületeket használnak.
Ma már tudjuk, hogy az emlékképződés több lépésből áll.
Miután a közvetlen érzékszervi adatot a neuronok kis időre átírják a kéregben,
a hippokampuszba kerül,
ahol speciális fehérjék erősítik a kérgi szinaptikus kapcsolatokat.
Ha az élmény elég meghatározó volt,
vagy az első pár napban időről időre felidézzük,
a hippokampusz visszaküldi az emléket a kéregbe állandó tárolásra.
H. M. elméje kialakította az első lenyomatokat,
de anélkül, hogy a hippokampusz elvégezte volna az emlékek megerősítését,
azok elkoptak, mint a homokba írt üzenetek.
De Milner nem csak ezt a különbséget találta az emlékezés kapcsán.
Egyik ma híres tesztjében azt kérte, H.M. kövessen végig egy harmadik csillagot
két koncentrikus csillag körvonala közötti szűk résben úgy,
hogy a papírt és a ceruzát csak egy tükörben látja.
Mint mindenki más, aki először hajt végre ilyen furcsa feladatot,
ő is borzalmasan teljesített.
De meglepő módon, fejlődött az ismétlődő kísérletek során,
annak ellenére, hogy nem emlékezett korábbi próbálkozásaira.
Tudattalan motoros központjai emlékeztek arra, amit tudatos elméje elfelejtett.
Milner azt fedezte fel, hogy a nevek, dátumok és tények deklaratív emléke
különbözik a kerékpározás vagy a nevünk aláírásának nem deklaratív emlékétől.
Ma már azt is tudjuk, hogy a nem deklaratív emlékezet
inkább a törzsdúcokra és a kisagyra támaszkodik,
amelyek épek voltak H. M. agyában.
Ez a "tudni valamit" és "tudni hogyan" közti különbség az alapja
azóta minden emlékezettel kapcsolatos kutatásnak.
H.M. egy többnyire békés élet után 82 évesen hunyt el egy szanatóriumban.
Az évek során több mint 100 idegtudós vizsgálta meg,
így az ő agyát tanulmányozták legtöbbször a történelem során.
Halálakor agyát konzerválták, és átvizsgálták
mielőtt több mint 2000 részre vágták,
és lefényképezték, hogy neuronok szintjéig érő digitális térképet hozzanak létre,
miközben mindezt élő adásban 400 000 ember nézte.
Bár H.M. élete nagy részében elfelejtett dolgokat,
rá és közreműködésére az emlékezet megértésében
a következő generációk is emlékezni fognak.