V polovině 90. let
objevilo Americké centrum pro kontrolu a prevenci nemocí spolu s Kaiser Permanente
něco, co dramaticky zvyšuje riziko výskytu
7 z 10 hlavním příčin úmrtí v USA.
Ve velkých dávkách ovlivňuje vývoj mozku,
imunitní systém, hormony,
dokonce i způsob jakým je čtena a přepisována naše DNA.
Ti, kteří jsou vystaveni velmi vysokým dávkám,
mají 3x vyšší riziko srdečního onemocnění, rakoviny plic
a rozdíl 20-ti let v předpokládaném věku dožití.
Přesto nejsou lékaři školeni v rutinních kontrolách a léčbě.
To, o čem hovořím, není pesticid ani obalová chemikálie.
Je to dětské trauma.
O jakém druhu traumatu mluvím?
Nemluvím o nepovedeném testu nebo prohraném basketbalovém zápasu.
Mluvím o hrozbách, které jsou tak silné a všudypřítomné,
že se nám doslova dostanou pod kůži a mění naši fyziologii:
věci jako zneužívání nebo zanedbání
nebo vyrůstání s rodičem, který trpí duševní nemocí
nebo závislostí.
Dlouho jsem tyto věci vnímala tak, jak jsem k tomu byla vyškolena,
buď jako sociální problém -- odkázat na sociální služby --
nebo jako problém duševního zdraví -- odkázat na služby duševního zdraví.
Pak se stalo něco, co mě donutilo přehodnotit celý svůj přístup.
Když jsem dokončila svou stáž,
chtěla jsem jít někam, kde bych se cítila potřebná,
někam, kde bych mohla něco změnit.
Tak jsem šla pracovat pro Kalifornské pacifické zdravotní centrum,
jednu z nejlepších soukromých nemocnic v severní Kalifornii
a společně jsme otevřeli kliniku v Bayview-Hunters Point,
jedné z nejchudších, nejzanedbanějších čtvrtí San Francisca.
Do té doby
byl v oblasti Bayview pouze jeden dětský lékař
na více jak 10 000 dětí.
Tak jsme zavěsili vývěsní štít a poskytovali prvotřídní péči,
bez ohledu na možnost placení.
Bylo to skvělé. Zaměřili jsme se na typické disproporce ve zdraví:
přístup k péči, míra imunizace, míra hospitalizace kvůli astma
a dosáhli jsme všech svých čísel.
Byli jsme na sebe velice pyšní.
Pak jsem si ale začala všímat znepokojujícího trendu.
Hodně dětí ke mně bylo posíláno kvůli ADHD,
neboli poruše pozornosti s hyperaktivitou.
Když jsem ale udělala důkladnou anamnézu a prohlídku,
zjistila jsem, že u většiny pacientů
nemůžu diagnózu ADHD potvrdit.
Většina těch dětí prožila tak závažné trauma,
že jsem měla pocit, že se děje ještě něco jiného.
Nějak mi chybělo něco důležitého.
Než jsem šla na stáž, udělala jsem si magistra ve veřejném zdravotnictví.
Jednou z věcí, kterou nás ve škole veřejného zdravotnictví učili je,
že pokud jste doktor
a přijde k vám 100 dětí, které pijí ze stejné studně
a 98 z nich má průjem,
můžete psát recept za receptem
na antibiotika,
nebo můžete přijít a říct: "Co je ksakru s tou studní?"
Začala jsem číst všechno možné o tom,
jak vystavení nepřízni osudu
ovlivňuje mozky a těla dětí.
Jednoho dne přišel kolega do práce
a řekl: "Doktorko Burke, viděla jste tohle?"
V ruce měl kopii výzkumné studie
nazvané Studie o neblahých dětských zkušenostech.
Ten den změnil mou klinickou praxi, a tím i mou kariéru.
Studie o neblahých dětských zkušenostech
je něco, o čem musí všichni vědět. Provedli ji Dr. Vince Felitti z Kaiseru
a Dr. Bob Anda z Centra pro kontrolu a prevenci nemocí.
Společně se zeptali 17 500 dospělých na jejich minulé vystavení
"neblahým dětských zážitkům", neboli NDZ.
Ty zahrnují fyzické, emoční nebo sexuální zneužívání;
fyzické nebo emoční zanedbávání;
duševní nemoc, závislost nebo uvěznění rodiče;
rozchod nebo rozvod rodičů
či domácí násilí.
Za každé "ano", dostanete jeden bod na NDZ skóru.
Poté udělali to,
že korelovali NDZ skór se zdravotními výsledky.
Našli něco do očí bijícího.
Dvě věci:
Číslo 1: NDZ jsou nesmírně běžné.
67% populace mělo alespoň jednu NDZ,
12,6%, 1 z 8, mělo čtyři a více NDZ.
Druhý objev
byl vztah závislosti na dávce,
mezi NDZ a zdravotními výsledky.
Čím vyšší NDZ skór, tím horší zdravotní výsledky.
Člověk s NDZ skórem 4 a výš
měl 2,5 krát vyšší riziko chronického obstrukčního plicního onemocnění,
než někdo s NDZ skórem nula.
U žloutenky to bylo také 2,5 krát.
U deprese to bylo 4,5 krát.
U sebevražednosti to bylo 12 krát.
Člověk s NDZ skórem 7 a výš
měl trojnásobné riziko rakoviny plic
a 3,5 krát vyšší riziko ischemické srdeční choroby,
největšího zabijáka v USA.
Samozřejmě to dává smysl.
Někteří lidé se na to podívali a řekli: "Ale no tak.
Máte těžké dětství, s větší pravděpodobností budete pít a kouřit
a dělat věci, které vám zničí zdraví.
To není věda. Je to jen špatné chování."
Ukázalo se, že přesně v tuhle chvíli do toho věda vstupuje.
Dnes lépe než kdykoli předtím rozumíme tomu,
jak vystavení rané nepřízni osudu
ovlivňuje vyvíjející se dětské mozky a těla.
Ovlivňuje to místa jako nucleus accumbens,
mozkové centrum pro rozkoš a odměnu,
které má na svědomí závislosti.
Inhibuje prefrontální kortex,
který je nezbytný pro ovládání impulsů a exekutivní funkce,
kritickou oblast pro učení.
Na snímcích z magnetické rezonance
vidíme měřitelné rozdíly v amygdale,
mozkovém centru pro úlekovou reakci.
Existují tedy opravdové neurologické důvody,
proč lidé vystaveni velkým nesnázím,
jsou náchylnější k rizikovému chování.
Je to důležité vědět.
Ukazuje se, že i když neprovozujete rizikové chování,
stejně máte větší pravděpodobnost výskytu srdečního onemocnění nebo rakoviny.
Důvodem je dráha hypotalamus-hypofýza-nadledvinky,
tedy systém těla a mozku, jak reagovat na stres,
jak řídit reakce obrany nebo útoku.
Jak funguje?
Představte si, že jdete lesem a uvidíte medvěda.
Váš hypotalamus okamžitě vyšle signál hypofýze,
která pošle signál nadledvinkám, které dají příkaz:
"Uvolněte stresové hormony! Adrenalin, kortizol!"
Takže vám začne bušit srdce,
rozšíří se vám zorničky, otevřou se dýchací cesty
a vy jste připraveni buď utkat se s medvědem, nebo utéci.
Je to úžasné,
pokud jste v lese a je tam medvěd.
(Smích)
Problém je, co se stane, když medvěd každý den přijde domů
a ten systém je znovu a znovu a znovu aktivován.
Nejprve je adaptivní, život zachraňující,
ale postupně se stane maladaptivní, ničící zdraví.
Děti jsou velmi citlivé na tuto opakovanou stresovou aktivaci,
protože se jejich mozky a těla teprve vyvíjejí.
Velké dávky strádání ovlivňují nejen strukturu a funkci mozku,
ale i vyvíjející se imunitní systém,
vyvíjející se hormonální systém,
dokonce i způsob, jakým je čtena a přepisována naše DNA.
Tahle informace pro mě znamenala zahodit všechnu dosavadní praxi,
protože když rozumíme mechanismu onemocnění,
když známe nejen které dráhy jsou narušeny, ale i jak,
pak jako doktoři musíme použít tuto vědu
k prevenci a léčbě.
To je to, co děláme.
V San Franciscu jsme tedy založili Centrum pro zdraví mládeže,
abychom předcházeli, testovali a léčili dopady NDZ a toxického stresu.
Začali jsme s rutinním testováním všech našich dětí
při běžných preventivních prohlídkách,
protože vím, že pokud má můj pacient NDZ skór 4,
má 2,5 x větší pravděpodobnost žloutenky nebo chronické obstrukční plicní nemoci,
má 4,5 krát větší pravděpodobnost výskytu deprese
a 12 krát větší pravděpodobnost pokusu o sebevraždu,
než pacient s NDZ nula.
Tohle už vím, když je v mé ordinaci.
Pro pacienty, kteří se při screeningu ukáží jako positivní,
máme multidisciplinární tým, který pracuje na snížení dávky strádání
a léčí symptomy s použitím nejlepších praktik včetně domácích návštěv,
koordinace péče, péče o duševní zdraví, výživy,
celostní intervence a ano, když je potřeba, léky.
Také vzděláváme rodiče o dopadech NDZ a toxického stresu,
stejně jako třeba o zakrývání eleketrických zásuvek nebo otravě olovem.
Šijeme na míru péči o naše astmatiky a diabetiky,
způsobem, kdy si uvědomujeme, že mohou potřebovat agresivnější léčbu
s ohledem na změny jejich hormonálního a imunitního systému.
Ve chvíli, kdy porozumíte této vědě,
to chcete vykřičet do celého světa,
protože se nejedná jen o děti v Bayview.
Myslela jsem si, že ve chvíli, kdy se to dozví ostatní,
dojde k rutinním screeningům, multidisciplinární léčbě
a bude to závod o nejefektivnější protokoly klinické léčby.
No, to se nestalo.
Byla to pro mě obrovská lekce.
O čem jsem si myslela, že je prostě nejlepší klinická praxe,
teď rozumím, že je hnutí.
Slovy Doktora Roberta Blocka,
bývalého prezidenta Americké pediatrické akademie:
"Neblahé dětské zkušenosti
jsou největší nepodchycenou zdravotní hrozbou,
které dnes náš národ čelí."
Pro mnoho lidí je to děsivá vidina.
Rozsah a míra tohoto problému se zdá být tak obrovská, že je zdrcující
myslet na to, jak k němu přistupovat.
Pro mě, ale v tom ve skutečnosti spočívá naděje,
protože když máme správný rámec,
když si uvědomujeme, že je to veřejná zdravotní krize,
pak můžeme začít používat správné nástroje k hledání řešení.
Od tabáku, přes otravu olovem, po HIV/ AIDS,
USA má ve skutečnosti dobré výsledky
při řešení veřejných zdravotních problémů.
Zopakovat tyto úspěchy u NDZ a toxického stresu
bude stát odhodlání a závazek.
Když se podívám na to jaká byla dosavadní reakce našeho národa,
říkám si,
proč to nebereme dost vážně?
Nejprve jsem si myslela, že ten problém přehlížíme,
protože se nás netýká.
Je to problém těch dětí v oněch čtvrtích.
Je to zvláštní, protože data to nepotvrzují.
Původní výzkum NDZ byl proveden na populaci,
která byla ze 70% bělošská,
70% vysokoškolsky vzdělaná.
Čím více jsem mluvila s lidmi,
tím spíš si začínám myslet, že jsem to měla celé popletené.
Kdybych se zeptala, kolik lidí v téhle místnosti
vyrůstalo s rodinným příslušníkem, který trpěl duševní chorobou,
vsadím se, že by se zvedlo několik rukou.
Pokud bych se zeptala, kolik lidí mělo rodiče, který moc pil
nebo který opravdu věřil, že je škoda každé rány, která padne vedle,
vsadím se, že by se zvedlo dalších několik rukou.
I v této místnosti je to problém, který se dotýká mnohých z nás
a já začínám věřit, že přehlížíme tento problém,
právě protože se nás týká.
Možná ho spíše vidíme v ostatních čtvrtích,
protože se na něj nechceme dívat.
Raději budeme nemocní.
Naštěstí vědecký pokrok a také ekonomická realita
činí tuto možnost každým dnem méně uskutečnitelnou.
Věda je jasná:
Raná nepřízeň osudu ovlivňuje zdraví po celý život.
Dnes začínáme rozumět, jak přerušit postup
od raných nesnází po onemocnění a předčasnou smrt.
A za 30 let
dítě, které má vysoký NDZ skór
a jehož symptomům chování nikdo nevěnuje pozornost,
jehož léčba astmatu není propojená
a u kterého se postupně rozvine vysoký krevní tlak
a onemocnění srdce nebo rakovina,
bude stejně neobvyklý případ jako šesti měsíční úmrtnost na HIV/AIDS.
Lidé se podívají na tu situaci a řeknou si: "Co se to tam ksakru stalo?"
Je to léčitelné.
Je to porazitelné.
Nejdůležitější věc, kterou dnes potřebujeme,
je odvaha čelit tomuto problému
a říci, že je opravdový a týká se nás všech.
Věřím, že my jsme to hnutí.
Děkuji.
(Potlesk)