När jag skrev mina memoarer
blev förläggarna väldigt förvirrade.
Handlade det om mig som flyktingbarn,
eller som en kvinna som startade
ett högteknologiskt mjukvaruföretag på 60-talet,
ett företag som blev börsnoterat
och som till sist hade över 8 500 medarbetare?
Eller som en mor till ett autistiskt barn?
Eller om en filantrop som nuförtiden ger bort ansenliga summor pengar?
Det är faktiskt så att jag är alla dessa.
Låt mig berätta min historia för er.
Allt det jag är kommer från när jag klev på ett tåg i Wien,
som tillhörde Barntransporten som räddade livet på nära 10 000 judiska barn
ur nazist-Europa.
Jag var fem år, höll hårt i min nioåriga systers hand,
och förstod inte mycket av det som pågick.
"Vad är England och varför måste jag åka dit?"
Jag lever tack vare den hjälp jag fick av generösa främlingar för länge sedan.
Jag hade tur, och hade tur igen när jag senare återförenades
med mina biologiska föräldrar.
Men, sorgligt nog, lyckades jag inte knyta an till dem igen.
Men jag har gjort mer under de sju årtiondena sedan den dag
då min mamma satte mig på tåget,
mer än jag någonsin kunnat drömma om.
Jag älskar England, mitt adopterade land,
med en hetta som bara en person som förlorat sina mänskliga rättigheter kan.
Jag bestämde mig för att göra mitt liv till ett liv som var värt att rädda.
Och så satte jag igång med det.
(Skratt)
Låt mig ta er med till början av 60-talet.
För att övervinna tidens könsproblematik
startade jag min egna mjukvarufirma, en av de första i Storbritannien.
Men det var även ett företag av kvinnor, ett företag för kvinnor,
ett tidigt socialt försök.
Folk skrattade åt tanken, efter som man vid den här tiden
gav bort programvara gratis med hårdvaran.
Ingen skulle någonsin köpa programvara, och speciellt inte från en kvinna.
Även fast kvinnor vid den här tiden tog examen med bra betyg,
så fanns det ett glastak som satte stopp för vår utveckling.
Jag hade slagit i det taket allt för många gånger.
Jag ville ge möjligheter för kvinnor.
Jag anställde kvalificerade kvinnor som lämnat arbetsmarknaden när de gift sig
eller när deras första barn var på väg,
och jag skapade en organisation där man jobbade hemifrån.
Vi var de första som hade kvinnor som återgått till jobbet
efter ett uppehåll på hemmafronten.
Vi var de första som provade alla möjliga flexibla arbetsmetoder:
dela på en tjänst, få del av vinsten, och slutligen delägarskap.
Jag gav bort en fjärdedel av företaget till de anställda
utan kostnad för någon utom mig själv.
Länge vara jag "Den första kvinnan som..." eller "Den enda kvinnan som...".
Vid den här tiden fick jag inte ha mitt företag noterat på börsen.
Jag fick inte köra buss eller flyga ett flygplan.
Jag kunde inte ens öppna ett bankkonto utan min makes medgivande.
Min generations kvinnor slogs för rättigheten att jobba
och rätten till lika lön för lika arbete.
Man förväntade sig inte mycket från kvinnor i arbetslivet eller samhället
eftersom alla förväntningar då
handlade om hemmet och ansvar för familjen.
Och jag kunde inte acceptera det,
så jag började utmana dåtidens konventioner.
Jag till och med ändrade mitt namn från "Stephanie" till "Steve"
i min affärskorrespondens,
för att komma genom dörren
innan någon insåg att han var en hon.
(Skratt)
Mitt företag, Freelance Programmers
- det var precis vad det var -
startade i väldigt liten skala, på matsalsbordet,
med ett startkapital på 100 dollar i dagens penningvärde,
drivet av mitt slit och ett lån med huset som säkerhet.
Jag var mest intresserad av teknik, men ekonomin pockade på;
till exempel administrationen av lönerna, som jag tyckte var ganska trist.
Jag blev tvungen att tumma på min inblandning i det tekniska,
som gav mig den intellektuella stimulans jag törstade efter,
och de kommersiella aspekterna som värdesattes av kunderna:
till exempel att schemalägga godstågstransporter,
lägga upp tidtabeller för bussar, lagerstyrning, mycket lagerstyrning.
Och till slut började jobben rulla in.
Vi dolde att många av de anställda jobbade hemma eller på deltid
genom att erbjuda fasta priser, en av de första att göra det.
Och vem kunde ana att programmeringen
av svarta lådan i alla Concords överljudsflygplan
utfördes av ett gäng kvinnor hemifrån.
(Applåder)
Vi valde helt enkelt en "lita på personalen"-inställning
och vanliga telefoner.
Vi frågade till och med nya medarbetare: "Har du tillgång till en telefon?"
(Skratt)
Ett tidigt projekt
var att utveckla mjukvarustandarder för övervakningsprotokoll.
Mjukvara var och är än idag en vansinnigt svårkontrollerad aktivitet,
så där bidrog vi verkligen.
Vi använde dem själva,
vi fick till och med betalt för att uppdatera dem genom åren.
Efter ett tag började NATO använda dem.
Våra programmerare
- bara kvinnor, inklusive homosexuella och transpersoner -
tog med hjälp av papper och penna fram flödesdiagram
som specificerade det som programmet skulle göra.
Och sedan skrev de kod,
maskinkod för det mesta, ibland binärkod,
som sedan sändes med brev till en datacentral
där de stansades ut på hålremsor eller hålkort,
för att slutligen stansades ut igen, för att testa att det blev rätt.
Alla dessa steg innan de ens kom i närheten av en dator.
Så gick programmering till på 60-talet.
1975, 13 år efter starten,
infördes jämställdhetslagar i Storbritannien
och gjorde det olagligt att ha vår pro-kvinnliga policy,
ett exempel på oavsiktliga konsekvenser,
så blev mitt kvinnliga företag tvunget att släppa in män.
(Skratt)
När jag startade mitt kvinnliga företag sade männen: "Så intressant,
för det fungerar bara för att det är litet."
När det började växa till sig medgav de:
"Ja, det är ganska stort nu, men inte av något strategiskt intresse."
Och senare, när företaget värderades till över tre miljarder dollar,
och jag hade gjort 70 av mina medarbetare till miljonärer, så sade de:
"Bra gjort, Steve!"
(Skratt)
(Applåder)
Man kan alltid se om kvinnor är ambitiösa på formen av våra huvuden:
Vi är platta upptill för att vi blivit klappade på huvudet.
(Skratt)
(Applåder)
Och vi har större fötter för att undvika att luta oss mot diskbänken.
(Skratt)
Låt mig dela två hemligheter med er som ger framgång:
Omge er med första klassens människor och människor ni gillar.
Välj din partner mycket, mycket omsorgsfullt.
Häromdagen när jag sade: "Min man är en ängel",
svarade en kvinna: "Du har tur du, min lever fortfarande."
(Skratt)
Om framgång vore en enkel sak, så skulle alla vara miljonärer.
I mitt fall hände det
mitt i ett familjetrauma, faktiskt i en kris.
Vår numera avlidne son, Giles, vårt enda barn,
var ett vackert och nöjt barn.
Men plötsligt, vid två och ett halvt,
som en bortbyting i en saga,
tappade han förmågan att tala
och blev en vilt, ohanterbart litet barn.
Inte den vanliga tvåårskrisen.
Han blev djupt autistisk och han talade aldrig igen.
Giles blev det första barnet i den första välgörenhetsinrättningen som jag startade
för att bana väg för service för autistiska.
Sedan blev det den banbrytande Prior’s Court School
för elever med autism,
och en medicinsk forskningsstiftelse för autism.
Varje gång jag saknade något inom servicesektorn så hjälpte jag till.
Jag tycker om att göra nya saker och få nya saker att hända.
Jag har just startat en treårig tankesmedja inriktad på autism,
så att en del av min förmögenhet går tillbaka till industrin den kom ifrån.
Jag har också grundat Oxford Internet Institute
och andra IT-satsningar.
Oxford Internet Institute fokuserar inte på teknik,
utan på de sociala, ekonomiska, juridiska och etiska aspekterna av Internet.
Giles dog oväntat för 17 år sedan nu.
Jag har lärt mig leva utan honom,
och jag har lärt mig leva utan hans behov av mig.
Filantropi är det jag sysslar med numera.
Jag behöver inte vara rädd att tappa bort mig,
för flera välgörenhetsinrättningar skulle snabbt få mig på rätt spår igen.
(Skratt)
Det är en sak att få en företagsidé,
men som många här i rummet vet,
men en helt annan sak att få den att flyga.
Det kräver extraordinär energi,
självförtroende och envishet,
modet att sätta familj och hem på spel,
och ett engagemang dygnet runt, på gränsen till besatthet.
Det är lika bra att erkänna att jag är arbetsnarkoman.
Jag tror på att jobba när vi gör det ordentligt och med ödmjukhet.
Arbete är inte något jag bara gör fast jag hellre vill göra något annat.
Vi lever våra liv med framtiden i sikte.
Vad har jag lärt mig av allt det här?
Jag har lärt mig att imorgon kommer bli något annat än idag,
och helt klart något annorlunda mot igår.
Det har gjort att jag klarar av förändring
till och med välkomnar förändring,
även om många säger att jag fortfarande är svår att ha att göra med.
(Skratt)
Tack så mycket!
(Applåder)