Amikor az emlékirataimat megírtam,
a könyvkiadók értetlenül fogadták.
Rólam mint menekült gyermekről szól,
vagy egy 1960-ban high-tech szoftverfejlesztő céget alapító nőről,
amelyet tőzsdére vitt,
és végül több mint 8500 embert alkalmazott?
Vagy egy autista gyerek anyjáról írok?
Vagy talán egy bőkezűen adakozó emberbarátról?
Nos, kiderült, hogy mindegyik én volnék.
Hadd meséljem el a történetem.
Életem úgy kezdődött, hogy Bécsben felkerültem egy vonatra,
részeként a Kindertransportnak, amely közel 10 000 zsidó gyermeket mentett ki
a náci Európából.
Ötévesen, a kilencéves nővérem kezét szorongatva
keveset értettem a köröttem történtekből.
"Mi az az Anglia, és miért megyek oda?"
Életemet a nagylelkű idegeneknek köszönhetem, akik akkor segítettek rajtam.
Szerencsés voltam, kétszeresen is, hogy később újra
együtt lehettem a vér szerinti családommal.
De sajnos, többé nem alakult ki köztünk mély érzelmi kötelék.
A 70 évvel ezelőtti szomorú nap óta, amikor édesanyám felrakott
a vonatra, sokkal többet elértem,
mint amennyit valaha is képzeltem.
Szeretem Angliát, befogadó hazámat, olyan szenvedélyesen,
ahogy csak az szeretheti, aki elveszítette emberi jogait.
Eldöntöttem: olyan életet fogok élni, amit érdemes volt megmenteni.
És aztán nekigyürkőztem.
(Nevetés)
Ugorjunk vissza a korai 1960-as évekbe.
A nemek kérdésére fittyet hányva,
Angliában az elsők között létrehoztam a saját szoftvercégem.
Teljesen nőkből álló cég volt, és nők számára alapítottam,
egy korai társadalomtudatos vállalkozás.
Az emberek kinevették az ötletet, mert abban az időben
a hardverhez a szoftver ingyen járt.
Senki nem vásárolt szoftvert, főleg nem egy nőtől.
Bár nőknek is volt egyetemi diplomájuk,
az a bizonyos üvegplafon a fejlődésünket akadályozta.
Túl gyakran ütköztem bele,
de lehetőséget akartam nyújtani a nőknek.
Diplomás nőket toboroztam, akik a házasságuk miatt otthagyták az ipart,
vagy akik első gyereküket várták,
és egy otthon dolgozó szervezetbe illesztettem őket.
Úttörők voltunk abban, hogy a nők folytassák karrierjüket,
és térjenek vissza a munkaerőpiacra.
Elsőként alakítottunk ki új, rugalmas munkamódszereket:
dolgozói részvények, nyereségrészesedés és végül, a közös tulajdon,
amikor a cég negyedét az alkalmazottaknak
teljesen az én költségemre átadtam.
Évekig én voltam az első nő ebben, vagy az egyedüli nő másban.
Abban az időben nem dolgozhattam tőzsdén,
nem vezethettem autóbuszt, vagy repülőt.
Sőt, férjem engedélye nélkül bankszámlát sem nyithattam.
Az én nemzedékem a munkához való jogért
és az egyenlő bérezésért küzdött.
Senki sem várt el sokat az emberektől sem a munkában, sem a társadalomban,
mert akkoriban minden elvárás
az otthonra és a családi teendőkre korlátozódott.
Ez egyáltalán nem volt ínyemre,
és kezdtem szembeszállni az akkori idők szokásaival,
s még a nevemet is "Stephanie"-ról "Steve"-re változtattam
az üzleti levelezésemben,
hogy átjuthassak ajtókon, mielőtt rájöttek volna,
hogy nő vagyok.
(Nevetés)
Cégem neve, a Freelance Programmers, tükrözte a tevékenységünket,
amit majdnem a semmiből indítottam: az étkezőasztalon,
és mai pénzben kifejezve, 100 dollárnyi összegből,
és a munkámból és a házamra fölvett hitelből finanszíroztam.
A tudomány érdekelt, a piac pedig kereskedelemről szólt —,
olyan dolgokról, mint a bérszámfejtés, amit elég unalmasnak tartottam.
Kompromisszumot kellett kötnöm az operatív kutatómunkával,
amelynek része volt az engem érdeklő szellemi kihívás,
és kereskedelmi értékű is volt, amelyet az ügyfelek értékeltek:
például tehervonatok ütemezése,
buszok időbeosztása, készletgazdálkodás, sok-sok készletgazdálkodás.
És végül az üzlet megindult.
Munkatársaink honi és részmunkaidős voltát
fix árakkal palástoltuk; ebben az elsők között voltunk.
És ki föltételezte volna,
hogy a szuperszonikus Concord fekete dobozát
otthon dolgozó nők csoportja programozta.
(Taps)
Mindehhez elegendő volt a "bízz a munkatársakban" szemlélet
és egy közönséges telefon.
Az állásra jelentkezőktől megkérdeztük: "Van telefonod?"
Egyik első megbízásunk lényege
irányítási protokollok kifejlesztése volt.
A szoftverfejlesztés mindig is őrjítően nehezen irányítható tevékenység volt,
így az irányelvek roppant értékesek voltak.
Mi magunk is ezeket használtuk,
s korszerűsítésükért még fizettek is az évek során.
Végül a NATO is ezeket alkalmazta.
Programozóink — ne feledjük: csakis nők,
beleértve leszbikusokat és transzneműeket —,
ceruzával és papírral dolgoztak,
hogy minden feladatra folyamatábrákat készítsenek.
Kódokat írtak, általában gépi kódokat,
néha bináris kódokat,
amelyeket azután levélben küldtünk át az adatközpontba,
hogy papírszalagra vagy kártyára lyukasszák,
és azután még egyszer lyukasztották, hogy ellenőrizzék a folyamatot.
Ekkor még híre sem volt a számítógépnek.
Így programoztunk a 60-as évek elején.
1975-ben, 13 évvel a cég indulása után,
Nagy-Britanniában elfogadták az esélyegyenlőségi törvényt,
amely tiltja a nők előnyben részesítését.
És így váratlan következményként női cégem
kénytelen volt férfiakat is fölvenni.
(Nevetés)
Amikor nőkből álló cégemet megalapítottam,
a férfiak azt mondták: "Érdekes, mert ez csak azért működik, mert kisvállalat."
És később, amikor megnőttünk, elismerték: "Igen, most már jókora,
de nincs stratégiai jelentősége."
Később, amikor a cég több mint hárommilliárd dollárt ért,
és 70 munkatársamat milliomossá tettem,
valami ilyesmit mondtak: "Remek munka volt, Steve!"
(Nevetés)
(Taps)
A törekvő nők könnyen fölismerhetők a fejformájukról:
A fejtetőjük lapos a sok leereszkedő veregetéstől.
(Nevetés) (Taps)
És azért nagyobb a lábunk, hogy messzebb állhassunk a mosogatótól.
(Nevetés)
Hadd áruljam el a siker két titkát:
A legkiválóbb emberekkel vegyük körbe magunkat és olyanokkal, akiket szeretünk;
és nagyon-nagyon gondosan válasszuk meg partnerünket.
Mert a múltkor, amikor azt mondtam: "A férjem egy angyal",
egy nő így panaszkodott: "Szerencsés vagy — mondta,
mert az enyém még életben van."
(Nevetés)
Ha a siker könnyű lenne, mind milliomosok lennénk.
De nálunk egy családi szerencsétlenség, jobban mondva, válság közepette érkezett.
Néhai fiunk, Giles, egyke volt, gyönyörű, elégedett csecsemő.
Majd két és féléves korában,
mint egy elcserélt gyerek a tündérmesében,
elvesztette csekély beszédkészségét,
és vad, zabolátlan kisgyerekké vált.
Nem a kétévesek szörnyű dackorszaka volt.
Teljes mértékben autista volt, és soha többet nem szólalt meg.
Giles lett az első jótékonysági szervezet első lakója,
amelyet autisták gondozására úttörőként hoztam létre.
És aztán következett a nagy horderejű Prior's Court iskola
autizmussal élő gyerekeknek,
aztán autizmust kutató orvosi jótékonysági szervezet.
Mert amikor a szolgáltatásokban hiányosságot találtam, próbáltam segíteni.
Szeretek új dolgokat csinálni, létrehozni.
Most indítottam egy hároméves autizmuskutató-központot.
S hogy a vagyonom egy része visszakerüljön oda, ahonnan ered,
létrehoztam az Oxford Internet Intézetet
és más IT-vállalkozásokat is.
Az Oxford Internet Intézet nem csak a technológiára összpontosít,
hanem az Internet társadalmi, gazdasági, jogi és etikai problémáira is.
Giles 17 éve, váratlanul hunyt el.
Megtanultam nélküle élni,
és megtanultam élni anélkül, hogy szüksége lenne rám.
Ma már csak jótékonysággal foglalkozom.
Soha nem tartok attól, hogy eltévedek,
mert több jótékonysági szervezet gyorsan a keresésemre indulna.
(Nevetés)
Egy dolog, ha van ötleted egy vállalkozás indításához,
de ahogy sok ember ebben a teremben tudja,
az ötlet valóra váltása igen bonyolult dolog,
rendkívül nagy energiát, önbizalmat és elszántságot igényel,
bátorságot, hogy kockáztassuk családunkat és otthonunkat, továbbá elszántságot,
hogy egész héten éjjel-nappal talpon legyünk, ami a megszállottsággal határos.
Tehát mondhatjuk, hogy munkamániás vagyok.
Hiszem, hogy a munka akkor szép, ha rendesen és alázattal végezzük.
A munka nem csak olyasvalami, amit inkább más helyett csinálnék.
Éljük tovább az életünket.
Tehát mit tanultam mindebből?
Megtanultam, hogy a holnap sosem lesz olyan, mint a ma,
és bizonyára nem olyan, mint a tegnap.
Ez lehetővé tette, hogy lépést tartsak a változásokkal,
sőt, hogy még örüljek is a változásnak,
még akkor is, ha sokan azt mondják, hogy bonyolult vagyok.
Nagyon szépen köszönöm.
(Taps)