Mi-e frică.
Chiar acum,
pe această scenă,
simt frică.
N-am cunoscut mulți oameni în viața mea
care să recunoască lejer când le e frică.
Și cred că asta se întâmplă deoarece, în adâncul sufletului,
știm cât de ușor se răspândește.
Vedeți, frica e ca o boală.
Când se împrăștie, o face ca un incendiu.
Dar ce se întâmplă atunci când,
chiar și în fața fricii,
faci ce ai de făcut?
Se numește curaj.
Și, la fel ca teama,
și curajul e contagios.
Sunt din East St. Louis, Illinois.
E un oraș mic
dincolo de râul Mississippi, din St. Louis, Missouri.
Am locuit toată viața în St. Louis sau în apropiere.
Când Michael Brown, Jr.,
un adolescent obișnuit,
a fost împușcat de poliție în 2014, în Ferguson, Missouri,
o altă suburbie, dar la nord de St. Louis,
îmi amintesc că m-am gândit:
„Nu e primul
și nu va fi ultimul copil ucis de forțele legii.”
Dar vedeți, moartea lui a fost altfel.
Când a fost omorât Mike,
cei de la conducere au încercat să folosească teama ca pe o armă.
Răspunsul poliției în fața unei comunități în doliu a fost să folosească forța
pentru a impune frica:
frica de poliția militarizată,
de închisoare,
de amenzi.
Presa a încercat chiar să ne facă să ne temem unii de alții
prin modul cum au relatat povestea.
Și toate astea au funcționat în trecut.
Dar, după cum am spus, de data asta a fost altfel.
Moartea lui Michael Brown și tratamentul ulterior al comunității
au dus la o serie de proteste în Ferguson, St. Louis și în apropiere.
Când am ieșit și eu la aceste proteste, în ziua a patra sau a cincea,
n-a fost din curaj;
a fost din vinovăție.
Știți, eu sunt negru.
Nu știu dacă ați observat.
(Râsete)
Dar nu puteam să stau în St. Louis, la câteva minute de Ferguson,
și să nu mă duc să văd.
Așa că am plecat să văd despre ce era vorba.
Când am ajuns acolo,
am văzut ceva surprinzător.
Am văzut furie; era multă din aceasta.
Dar am văzut și mai multă dragoste.
Oameni care se iubeau pe sine înșiși.
Care își iubeau comunitatea.
Și a fost extraordinar,
până a apărut poliția.
Apoi, o nouă emoție a apărut în conversație:
teama.
N-am de gând să mint;
când am văzut toate acele vehicule blindate,
toate echipamentele,
armele
și toată poliția,
m-am speriat cumplit,
cel puțin eu.
Iar când am privit în jur,
am văzut că mulți oameni simțeau la fel.
Dar am văzut și oameni cu un alt sentiment.
E vorba de curaj.
Oamenii aceia au strigat,
au urlat
și au refuzat să plece din calea poliției.
Trecuseră de acel nivel.
Și am simțit cum ceva din mine s-a schimbat,
așa că am strigat și eu, am urlat
și am observat că toată lumea din jur făcea același lucru.
A fost un sentiment unic.
Așadar, am hotărât că voiam să fac mai mult.
M-am dus acasă și m-am gândit: sunt artist. Fac tot felul de tâmpenii.
Așa că am început să fac lucruri specifice protestelor,
lucruri care puteau fi arme într-un război spiritual,
care aveau să le ofere oamenilor o voce
și să-i întărească pentru drumul dinaintea lor.
Am făcut un proiect în care am fotografiat mâinile protestatarilor
și le-am lipit pe clădirile
și pe magazinele baricadate din apropiere.
Scopul meu era să sporesc gradul de conștientizare și să ridic moralul.
Și cred că, măcar pentru un minut,
am reușit.
Apoi m-am gândit că vreau să fac cunoscute poveștile acestor oameni
plini de curaj pe care-i vedeam în jur.
Așa că, împreună cu prietenul
și partenerul meu, regizorul Sabaah Folayan,
am făcut exact asta printr-un documentar,
intitulat „Whose Streets?”
Am devenit un intermediar
pentru acest curaj care mi-a fost dăruit.
Și cred că asta e o parte din misiunea noastră, ca artiști.
Cred că ar trebui să fim reprezentanții curajului prin ceea ce facem.
Și cred că noi suntem zidul dintre oamenii obișnuiți
și cei care-și folosesc puterea pentru a răspândi teama și ura,
mai ales în vremuri ca acestea.
Așadar, vă voi întreba pe voi,
oameni cu influență,
lideri de opinie:
Ce veți face voi
cu darurile pe care le-ați primit
pentru a ne scăpa de teama care ne încătușează în fiecare zi?
Pentru că, iată, eu mă tem în fiecare zi.
Nu-mi amintesc o vreme în care să nu-mi fi fost frică.
Dar odată ce mi-am dat seama că frica nu era acolo ca să mă oprească,
ci ca să mă apere,
și odată ce mi-am dat seama cum s-o folosesc,
mi-am găsit puterea.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)