Så, jeg er redd.
Akkurat nå.
På denne scenen
Jeg føler frykt.
I livet mitt har jeg ikke møtt mange
som innrømmer det når de er redde.
Og jeg tror det er fordi, innerst inne,
vet de hvor lett det sprer seg.
Redsel er som sykdom.
Når det beveger seg, sprer det seg som ild.
Men hva skjer
når du møter frykten -
når du gjør det du må gjøre?
Det heter mot.
Og akkurat som redsel
er mot smittsomt.
Jeg er fra East St.Louis, Illinois.
Det er en liten by
på andre siden av Missisippi-elva av St. Louis, Missouri.
Jeg hadde bodd i St. Louis hele mitt liv,
da Michael Brown junior,
en vanlig tenåring,
ble skutt av politiet i 2014 i Ferguson, Missouri.
En annen forstad, nord for St. Louis.
Jeg husker at jeg tenkte
"han er ikke det første
og han kommer ikke til å bli det siste offeret til politiet."
Men hans død var annerledes.
Når Mike ble drept,
husker jeg at frykten vår ble brukt som et våpen.
Politiets respons til et sørgende folk var å bruke makt
for å skape frykt:
frykt for militært politi,
fangenskap,
bøter.
Media prøvde å gjøre oss redde hverandre
gjennom måten de skrev historien på.
Og alle disse tingene hadde fungert før.
Men som jeg sa, denne gangen var det annerledes.
Michael Browns død og behandlingen av folk
førte til protester i Ferguson og St.Louis.
Da jeg ble med og protesterte den fjerde, eller femte dagen,
var det ikke av mot;
men av skyldfølelse.
Dere skjønner - jeg er svart.
Jeg vet ikke om dere merket det
(Latter)
Men jeg kunne ikke sitte minutter vekke
og ikke gå bort og se.
Så jeg kom meg ut for å sjekke det.
Da jeg kom ut dit,
fant jeg noe overraskende.
Jeg fant mye sinne.
Men det jeg fant mest av, var kjærlighet.
Folk som elsket seg selv.
Som elsket samfunnet sitt.
Og det var vakkert.
Helt til politiet kom.
Da spredde en ny følelse seg i samtalene:
frykt.
Nå skal jeg ikke lyve;
Da jeg så de bevæpnede bilene
og alt det utstyret
og alle pistolene
og alle de politimennene,
var jeg livredd -
personlig.
Og da jeg så rundt meg i mengden,
så jeg mange som følte det samme.
Men jeg så også folk med noe annet i seg.
Det var mot.
For de folkene skrek,
og de ropte,
og de var ikke i ferd med å gi seg.
De hadde kommet forbi det.
Og jeg følte noe inni meg endre seg,
så jeg ropte og skrek,
og alle rundt meg gjorde det samme.
Og ingenting var som den følelsen.
Så jeg bestemte meg for å gjøre mer.
Jeg dro hjem og tenkte: Jeg er kunstner. Jeg lager ting.
Så jeg begynte å lage ting til protestene.
Ting som ble våpen i en åndelig krig,
ting som ga folk en stemme
ting som ville styrke dem på veien videre.
Jeg tok bilder av protestantenes hender
og hang dem på avstengte bygninger
og lokale butikker.
Målet mitt var å skape bevissthet og moral.
Og jeg tror at jeg, i det minste i et minutt,
gjorde akkurat det.
Så tenkte jeg, jeg vil fortelle historier om de folkene
jeg så var modige i øyeblikket.
Og min venn og jeg,
og filmskaper og partner Sabaah Folayan,
fanget disse øyeblikkene i vår dokumentar
"Whose Streets?"
Jeg ble på en måte en ledning
for alt motet som ble gitt til meg.
Og tror det er en del av kunsteres jobb.
Jeg tror vi alle burde vise mot i jobben.
Og jeg tror at vi er veggen mellom normale folk
og folkene som bruker sin makt til å spre frykt og hat,
spesielt i disse tider.
Så jeg skal spørre deg.
Dere har alle stor påvirkningskraft
og er tankeledere:
Hva skal dere gjøre
med gavene som er blitt gitt dere for
å bryte frykten som binder oss hver dag?
For jeg er redd hver dag.
Jeg kan ikke huske sist jeg ikke var det.
Men da jeg forsto at frykt ikke hemmer meg,
at det var der for å beskytte meg,
og da jeg forsto hvordan man bruker frykt
fant jeg mine krefter.
Tusen takk.
(Applaus)