Strah me je.
Trenutno,
na ovoj bini,
ja osjećam strah.
Nisam upoznao mnogo ljudi u životu,
koji bi jasno priznali kada se plaše.
To je zato jer duboko u njima
znaju kako se lako širi.
Vidiš, strah je kao bolest.
Kada se širi, širi se kao požar.
Ali, šta se desi kada,
u lice tog straha
uradiš ono što moraš?
To se zove hrabrost.
I baš kao strah,
hrabrost je prelazna.
Ja sam iz Istočnog St. Luisa, Ilinois.
To je malen grad
nasuprot rijeke Misisipi od St. Luisa, Misuri.
Ja sam čitav život živio u St. Luisu i okolici.
Kada je Majkl Braun džunior,
prosječan tinejdžer,
upucan od strane policije 2014-e u Fergusonu, Misuri,
predgrađu sjeverno od Sent Luisa,
sjećam se da sam pomislio,
on nije prvo, a neće biti ni zadnje
mlado dijete, koje je izgubilo život od zakonskih službenika.
Vidite, njegova smrt je drugačija.
Kada je Majk ubijen, sjećam se da su
službeni organi koristili strah kao oružje.
Policijski odgovor zajednici u žalosti je bila upotreba nasilnosti,
da nametnu strah;
strah od oružanih snaga,
zatvora,
kazni.
Mediji su pokušali da nas okrenu jedne protiv drugih
na način na koji su okretali priču.
Sve je to prolazilo u prošlosti.
Ali kao što sam rekao, ovaj put je bilo drugačije.
Smrt Majkla Brauna i odnosi prema zajednici
vodili su ka lancu protesta u Fergusonu, Sent Luisu i okolini.
Kada sam otišao na proteste četvrti ili peti dan,
nije bilo iz hrabrosti;
bilo je iz osjećaja krivnje.
Vidi, ja sam crnac.
Ne znam da li ste primjetili.
(Smijeh)
Nisam mogao sjediti u Sent Luisu, nekoliko minuta od Fergusona,
a da ne odem, da vidim.
I otišao sam da provjerim.
Kada sam stigao,
našao sam nešto iznenađujuće.
Našao sam ljutnju; bilo je mnogo nje.
Ali sam pronašao više ljubavi.
Ljudi sa ljubavi prema sebi.
Ljubavi prema zajednici.
I bilo je prelijepo --
sve dok se policija nije pojavila.
Tad se nova emocija uplela u razgovor:
strah.
Neću lagati;
Kada sam vidio naoružana vozila,
i svu tu opremu
i sve to oružje
i svu tu policiju,
ja sam bio prestravljen.
Kada sam pogledao gužvu,
vidio sam da je mnogo ljudi bilo u strahu.
Također sam vidio ljude sa nečim u njima.
To je bila hrabrost.
Vidiš, ti ljudi su galamili,
i vrištali,
nisu bili spremni da popuste policji.
Oni su bili prevazišli tu namjeru.
Osjetio sam neku promjenu u sebi,
počeo sam galamiti i vrištati,
primjetio sam da svi oko mene su radili isto.
Ne postoji ništa kao taj osjećaj.
Odlučio sam da želim uraditi nešto više.
Pošto sam umijetnik.
Počeo sam praviti stvari namjenjene za protest,
stvari koje bi bile oružje u duhovnom ratu,
stvari koje bi dale ljudima glas
koje bi ojačale njihovu budućnost.
Uradio sam projekat u kom sam slikao ruke protestanata
postavio sam ih na napuštene zgrade
i trgovine.
Moj cilj je bio da podignem svijest i moral.
Mislim, bar na minutu,
da sam to i postigao.
Htio sam uzdignuti priče tih ljudi
čiju sam hrabrost vidio u tom momentu.
Ja i moj prijatelj,
filmski umjetnik i partner Sabah Folajan,
smo uradili to sa dokumentarcem,
"Čije ulice?"
Ja sam bio povez
za svu tu hrabrost, što mi je bila darovana.
Mislim da je to dio posla, nas umjetnika.
Prenositi hrabrost sa poslom kojim se bavimo.
Mislim da smo mi zid između normalnih ljudi
i ljudi koji koriste moć da prošire strah i mržnju,
pogotovo u ovakvim vremenima.
Pitat ću vas.
Jeste li vi pokretači,
oni lideri sa namjerom;
Šta cete uraditi
sa darom koji posjedujete
da nas odvojite od straha za kojeg smo privezani?
Jer mene je strah svaki dan.
Ne sjećam se vremena kada nisam bio.
Kad sam shvatio da strah nije tu da me hendikepira
tu je da me zaštiti,
kada sam shvatio kako iskoristiti strah,
pronašao sam svoju moć.
Hvala.
(Aplauz)