Hteo sam da počnem tako što ću vas sve upitati:
koliko vas može potpuno komotno
sebe nazvati vođom?
Vidite, postavljam ovo pitanje širom zemlje
i gde god da ga postavim,
postoji jedan ogroman deo publike koji ne želi da podigne ruku.
Tako sam shvatio da smo od liderstva napravili
nešto veće od nas samih.
Pretvorili smo to u nešto što nas prevazilazi.
Muslim da je to menjanje sveta.
Ovu titulu smatramo
kao nešto što ćemo jednog dana zaslužiti,
jer dati je samom sebi ovog trenutka
znači određeni nivo arogancije i šepurenja pri kom nam nije ugodno.
I ponekad brinem da provodimo toliko vremena
slaveći neverovatne stvari koje jedva da neko može da uradi,
da smo uverili sebe da su to jedine stvari vredne slavljenja.
I počinjemo da obezvređujemo stvari koje možemo da uradimo svakog dana.
I počinjemo da previđamo trenutke u kojima postupamo kao istinski vođa
i ne odajemo sebi priznanje za to
i ne osećamo se dobro zbog toga.
Imao sam dovoljno sreće da u poslednjih 10 godina
radim sa nekim neverovatnim ljudima
koji su mi pomogli da redefinišem liderstvo na način
koji me je učinio srećnijim.
Želim da sa vama podelim jednu priču
koja je verovatno najzaslužnija za ovo redefinisanje.
Išao sam u jednu malu školu koja se zvala
Univerzitet Maunt Alison, u Sekvilu, u Nju Brunsviku,
i mog poslednjeg dana tamo, jedna devojka mi je prišla
i rekla: "Sećam se našeg prvog susreta.''
A zatim mi je ispričala o događaju četiri godine pre toga.
Rekla mi je: "Dan pre nego što sam upisala fakultet,
bila sam u hotelskoj sobi sa majkom i ocem,
i bila sam tako uplašena i ubeđena da to nije za mene,
da nisam bila spremna za fakultet, da sam briznula u plač.
A moji roditelji su bili neverovatni. Rekli su mi:
"Znamo da si uplašena, ali hajde da samo odemo tamo sutra,
da odemo na prvi dan, i ako u bilo kom trenutku
osetiš da ti to ne možeš, u redu je, samo nam reci i odvešćemo te kući.
Volimo te bez obzira na sve."
I rekla je: "Otišla sam sledećeg dana, i stajala u redu za upis,
pogledala sam oko sebe i shvatila da ja to ne mogu.
Znala sam da nisam spremna i da treba da odustanem.
Donela sam tu odluku, i istog trena osetila neverovatan mir.
Okrenula sam se prema mami i tati da im kažem da idemo kući
i baš u tom trenutku,
ti si izašao iz zgrade Studentskog saveza
noseći najsmešniji šešir koji sam ikad videla." (Smeh)
"Bio je strava.
I nosio si veliki znak Šajnerame -
studentske organizacije za borbu protiv cistične fibroze" -
dobrotvorna organizacija sa kojom godinama radim -
"i imao si punu kofu lizalica.
Šetao si i deli lizalice ljudima u redu i pričao im o Šajnerami.
I odjednom si stigao do mene, i samo si stao
i zagledao se. Bilo je jezivo." (Smeh)
Ova devojka zna tačno o čemu pričam. (Smeh)
"I onda si pogledao tipa pored mene,
nasmejao si se i izvukao lizalicu iz kante pružio mu je, i rekao:
"Treba da daš lizalicu predivnoj ženi koja stoji pored tebe.""
I rekla je: "Nikada u životu nisam videla da se neko brže posrami."
Pocrveneo je kao rak i nije hteo ni da me pogleda.
Samo je ovako ispružio lizalicu." (Smeh)
"I osetila sam se tako loše zbog dečka da sam uzela lizalicu
i čim sam to uradila ti si sa ozbiljnim izrazom lica
pogledao moju mamu i tatu
i rekao: "Pogledajte to. Pogledajte.
Prvi dan kako nije kod kuće i već uzima slatkiše od neznanca?!""
(Smeh)
I rekla je: "Svi su se pomamili. 6 metara u svakom pravcu
svi su počeli da urliču.
I znam da je ovo glupavo i ne znam zašto ti ovo pričam,
ali tog trenutka kada su se svi smejali,
znala sam da ne treba da odustanem.
Znala sam da sam tu gde treba da budem,
i znala sam da sam kod kuće.
I nisam pričala sa tobom nijednom za četiri godine od tog dana,
ali čula sam da odlaziš
i morala sam da ti kažem da si bio
neverovatno bitna osoba u mom životu i nedostajaćeš mi. Srećno."
I dok ona odlazi, ja sam očaran.
I odmakne se oko dva metra, okreće se, osmehne i kaže:
"Takođe bi trebalo da znaš i ovo.
Još uvek se zabavljam sa tim likom nakon četiri godine." (Smeh)
Godinu i po nakon što sam se preselio u Toronto
dobio sam pozivnicu za njihovo venčanje.
Evo u čemu je stvar. Ja se toga ne sećam.
Ne sećam se tog trenutka,
a prekopao sam po sećanju jer je to smešno
i trebalo bi da se sećam toga, a ne sećam se.
To je bio takav transformišući trenutak koji mi je otvorio oči, pomislio sam –
možda je najveći uticaj koji sam ikada imao na nečiji život
bio trenutak kada je žena prišla strancu četiri godine kasnije i rekla:
"Bio si neverovatno bitna osoba u mom životu"
i to je bio trenutak koga se ni ne sećam.
Koliko vas ima trenutak sa lizalicom –
trenutak kada je neko rekao ili uradio nešto
što je značajno poboljšalo vaš život?
U redu. A koliko vas je to reklo osobi koja je to uradila?
Vidite, zašto da ne? Slavimo rođendane,
gde je jedino što treba da uradite da ne umrete 365 dana - (Smeh) -
a ipak dopuštamo ljudima koji su nam poboljšali život
da šetaju okolo i da to ne znaju.
A svako od vas je bio katalizator trenutka sa lizalicom.
Poboljšali ste nečiji život nečim
što ste rekli ili uradili, a ako mislite da niste,
pomislite na ruke koje se nisu podigle kada sam postavio to pitanje.
Vi ste samo jedna od osoba kojima nisu rekli.
Ali zastrašujuće je da o sebi mislimo kao tako moćnima.
Zastrašujuće je da pomislimo da možemo toliko da značimo drugima
jer dok god liderstvo činimo većim od nas,
dok god držimo liderstvo iznad sebe,
dok god tvrdimo da ono ima veze sa menjanjem sveta,
sebi dajemo izgovor da ga ne očekujemo
svakog dana od sebe i jedni od drugih.
Merien Vilijamson je rekla da naš najveći strah nije da smo neadekvatni.
"Naš najveći strah je da smo neizmerno moćni.
Naše svetlo nas plaši, a ne naša tama."
I danas vas pozivam da to prevaziđemo.
Treba da prevaziđemo svoj strah od toga
koliko neverovatno moćni možemo biti u tuđim životima.
Moramo da prevaziđemo to kako bismo krenuli dalje
i naša mala braća i sestre i jednog dana i naša deca -
ili naša deca sada - mogu da posmatraju i počnu da cene
uticaj koji možemo imati na živote drugih,
više od novca, moći, titula i uticaja.
Treba da redefinišemo liderstvo u trenutke sa lizalicom,
koliko takvih trenutaka stvaramo, koliko ih priznajemo,
koliko njih činimo unapred i za koliko njih zahvaljujemo.
Jer doveli smo do toga da je liderstvo menjanje sveta, a svet ne postoji.
Postoji samo šest milijardi shvatanja sveta
i ako promenite samo jedno od njih,
shvatanje jedne osobe o tome šta je sposobna da uradi,
shvatanje jedne osobe o tome koliko je ljudima stalo do nje,
koliko moćan pokretač promene može da bude na ovom svetu,
promenili ste celu stvar.
Ako možemo liderstvo da shvatamo na taj način,
ako možemo tako da redefinišemo liderstvo,
mislim da možemo sve da promenimo.
To je jednostavna ideja, ali ne mislim da je mala.
I hvala vam što ste mi dozvolili da je danas sa vama podelim.