Prije dvije godine, nakon služenja 4 godine
u Marincima SAD,
i rasporeda u Iraku i Avganistanu,
našao sam se u Port-o-Prensu, gdje sam vodio tim
veterana i medicinskih profesionalaca
u nekim od najpogođenijih djelova tog grada,
tri dana nakon zemljotresa.
Išli smo na mjesta na koja niko drugi nije htio da ide,
gdje niko drugi nije mogao da ide, i nakon tri nedelje,
shvatili smo nešto. Vojni veterani
su veoma, veoma dobri u reagovanju u vanrednim situacijama.
Kada smo stigli kući, moj partner i ja,
pogledali smo to i rekli, postoje dva problema.
Prvi je to što je reagovanje u vanrednim situacijama neadekvatno.
Sporo je, zastarjelo. Ne koristi najbolje tehnologije
i ne koristi najbolje ljude.
Drugi problem kojeg smo postali svjesni
je veoma neadekvatna reintegracija veterana
i ovo je trenutno veoma aktuelna tema
dok se veterani vraćaju iz Iraka i Avganistana
i muče se sa reintegrisanjem u život civila.
Sjeli smo i pogledali ova dva problema
i nešto smo shvatili. To nisu problemi.
To su zapravo rješenja. Šta mislim ovim?
Možemo iskoristiti reagovanje u vanrednim situacijama kao priliku
da se u službu stave veterani povratnici.
Skorašnje ankete pokazuju da 92% veterana želi
da nastavi sa svojom službom nakon skidanja uniforme.
I možemo iskoristiti veterane da poboljšamo reagovanje u vanrednim situacijama.
Površno gledano, ovo ima dosta smisla, i 2010.
reagovali smo na cunami u Čileu,
poplave u Pakistanu, poslali smo timove za obuku na granicu Tajlanda i Burme.
Ali početkom ove godine, jedan od naših
prvobitnih članova natjerao nas je da promijenimo fokus organizacije.
Ovo je Klej Hant. On je bio u Marincima sa mnom.
Zajedno smo služili u Iraku i Avganistanu.
Klej je bio sa nama u Port-o-Prensu, kao i u Čileu.
Početkom ove godine, u martu, Klej je oduzeo sebi život.
Ovo je bila tragedija, ali nas je stvarno natjeralo
da prebacimo fokus onoga što smo radili.
Znate, Klej se nije ubio zbog onoga što se desilo
u Iraku i Avganistanu. Ubio se
zbog onog što je izgubio po povratku.
Izgubio je smisao. Svoju zajednicu.
I možda najtragičnije, izgubio je samopoštovanje.
Kako smo procjenjivali sve i kako se slijegala prašina
ove tragedije, shvatili smo da, od ta dva problema -
iz prvobitnog plana naše organizacije,
bili smo organizacija za reagovanje u vanrednim situacijama koja je koristila
službu veterana. Imali smo dosta uspjeha
i osjećali smo se kao da mijenjamo paradigmu reagovanja u vanrednim situacijama.
Ali nakon Kleja smo prebacili fokus, i odjednom
krećući se napred, vidimo sebe
kao organizaciju veterana koja koristi reagovanje u vanrednim situacijama.
Jer smatramo da možemo veteranima vratiti
tu svrhu i tu zajednicu i samopoštovanje.
Tornada u Taskalausi i Džoplinu i kasnije
uragan Irena, dali su nam priliku da to i vidimo.
Na trenutak želim da zamislite dječaka od 18 godina
koji maturira u srednjoj školi u Kanzasu, u Misuriju.
Stupi u vojsku. Vojska mu daje pušku.
Pošalju ga u Irak.
Svakog dana napušta bazu sa misijom.
Misija je da brani slobodu porodice koju je ostavio kod kuće -
da održi živim ljude oko sebe.
Da smiri selo u kome radi.
Ima svrhu. Ali kada se vrati u Kanzas u Misuriju,
možda ode na koledž ili se zaposli,
ali nema taj isti osjećaj svrhe.
Date mu motornu testeru. Pošaljete ga u Džoplin, Misuri
nakon tornada i taj osjećaj se vraća.
Da se vratimo, taj isti osamnaestogodišnjak maturira u srednjoj školi
u Kanzasu u Misuriju, stupi u vojsku,
vojska mu daje pušku i šalje ga u Irak.
Svakog dana gleda u iste oči oko njega.
Napušta bazu. Zna da može da računa na te ljude.
Spavali su u istom pijesku. Živjeli su zajedno.
Zajedno su jeli. Zajedno su krvarili.
Vraća se u Kanzas u Misuriju.
Napušta vojsku i skida uniformu.
Više nema tu zajednicu.
Ali kada 25 takvih veterana ostavite u Džoplinu, Misuri,
vraća im se osjećaj te zajednice.
Još jednom, imate osamnaestogodišnjaka koji maturira
u srednjoj školi u Kanzasu.
Stupa u vojsku. Vojska mu daje pušku.
Šalju ga u Irak.
Na grudi mu stavljaju orden. Vraća se kući za paradu.
Skida uniformu. Više nije narednik Džouns
u svojoj zajednici. Sada je Dejv iz Kanzasa.
Više nema to samopoštovanje.
Ali kada ga pošaljete u Džoplin nakon tornada
i opet mu neko prilazi
i rukuje se s njim zahvaljujući mu za njegovu službu,
opet ima to samopoštovanje.
Mislim da je to veoma bitno, jer trenutno
neko mora da istupi
i ova generacija veterana ima priliku
da uradi to ako im se pruži šansa.
Hvala vam puno. (Aplauz)